Постанова
Іменем  України 
 
09 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 757/2627/22-ц
провадження № 61-6665св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю.,                    Тітова М. Ю.,                                
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 , 
відповідачі: Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,  Товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон», розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого                   2024 рокуу складі колегії суддів: Ящук Т.І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,  
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «Фінілон» (далі- ТОВ «ФК «Фінілон»), в якому просив:
1) визнати недійсним договір переведення боргу, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» 17 листопада 2014 року, в частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківських вкладів, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк», а саме:
зобов`язання за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року «Стандарт на 12 місяців»: сума вкладу 30 602,25 доларів США;
зобов`язання за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року «Депозит плюс» (рахунок № НОМЕР_4): сума вкладу 7 467,88 доларів США;
зобов`язання за рахунком № НОМЕР_1 карта для виплат: грошові кошти у розмірі 122 819,85 грн;
зобов`язання за рахунком № НОМЕР_2 карта для виплат: грошові кошти у розмірі 17 657,36 грн;
зобов`язання за рахунком № НОМЕР_3 карта для виплат: грошові кошти у розмірі 27 061,62 грн.
2) розірвати договори:
банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 19 вересня 2013 року                            № SAMDN25000737782325;
банківського вкладу «Депозит плюс» від 17 вересня 2013 року                                               № SAMDNWFD0070004795600 
3) стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 :
за договором банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» від 19вересня 2013 року №SAMDN25000737782325: суму вкладу у розмірі 30 602,25 доларів США; відсотки за користування вкладом у розмірі 26 208,31 доларів США;                    3% річних у розмірі 6 572,36 доларів США; пеню у розмірі 12 888,16 доларів США, що становить разом 76 271,08 доларів США (за курсом НБУ 27,7 еквівалент                       2 112 708,91 грн);
за договором банківського вкладу «Депозит плюс» від 17 вересня 2013 року                                                № SAMDNWFD0070004795600: суму вкладу у розмірі 7 467,88 доларів США; відсотки за користування вкладом у розмірі 5 871,42 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 603,86 доларів США; пеню у розмірі 3 145,10 доларів США, що становить разом 18 088,26 доларів США (за курсом НБУ 27,7 еквівалент                    501 044,80 грн);
за рахунком № НОМЕР_1 карта для виплат: сума вкладу у розмірі                        122 819,85 грн; 3 % річних у розмірі 26 377,67 грн; інфляційні втрати у розмірі              182 693,31 грн; пеню у розмірі 51 725,66 грн, що разом складає 383 616,49 грн;
за рахунком № НОМЕР_2 карта для виплат: сума вкладу у розмірі                       17 657,36 грн; 3 % річних у розмірі 3 792,22 грн, інфляційні втрати у розмірі                       26 265,15 грн; пеню у розмірі 7 436,41 грн, що разом складає 55 155,14 грн;
за рахунком № НОМЕР_3 карта для виплат: сума вкладу у розмірі                     27 061,62 грн; 3 % річних у розмірі 5 811,95 грн; інфляційні втрати у розмірі                        40 253,89 грн; пеню у розмірі 11 397,02 грн, що разом складає 84 524,48 грн.
В обґрунтування позову посилався на те, що 17 вересня 2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Депозит плюс» № SAMDNWFD0070004795600 на наступних умовах: сума вкладу 7 330,00 доларів США зі ставкою 7,5% річних на 366 днів по 17 вересня 2014 року включно з відкриттям рахунку для нарахування відсотків по вкладу.
19 вересня 2013 року між ним та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір банківського вкладу «Стандарт на 12 місяців» № SAMDN25000737782325на наступних умовах: сума вкладу 30 000,00 доларів США зі ставкою 8 % річних на 366 днів по 19 вересня 2014 року включно з відкриттям рахунку для нарахування відсотків по вкладу.
Також позивач має картки для виплат, отримані від АТ КБ «ПриватБанк», на яких станом на 26 березня 2014 року були розміщені кошти, зокрема:
на картці/рахунку № НОМЕР_1 Карта для виплат - 122 819,85 грн;
на картці/рахунку № НОМЕР_2 Карта для виплат - 17 657,36 грн;
на картці/рахунку № НОМЕР_4 Депозит - 7 467,88 доларів США;
на картці/рахунку № НОМЕР_5 Депозит - 30 602,25 доларів США;
на картці/рахунку № НОМЕР_3 Карта для виплат - 27 061,62 доларів США.
У зв`язку з анексією російською федерацією АР Крим в кінці лютого - на початку березня 2014 року виникло суспільно-політичне напруження. Рахунки вкладника були заблоковані.
Доступ до інформації в особистому кабінеті Приват24 обмежено.
Позивач неодноразово звертався до банку з проханням розблокувати рахунки та вимогою про повернення внесених грошових коштів із нарахованими відсотками за договорами банківського вкладу, зокрема листом від 16 травня 2014 року, однак до цього часу кошти відповідачем йому не повернуті. 
Крім цього, позивач вказував, що 17 листопада 2014 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ ФК «Фінілон» було укладено договір про переведення боргу за договорами банківського вкладу, у тому числі і за його договорами, усіх кримських клієнтів АТ КБ «ПриватБанк». При цьому, в порушення статті 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», без дозволу та відома вкладників ініціював здійснення переказу грошових коштів вкладників на рахунки ТОВ ФК «Фінілон», яка не мала ліцензії на надання фінансових послуг. 
Позивач не визнає такий правочин про переведення боргу, оскільки своєї згоди на вчинення банком таких дій не надавав. 
Посилаючись на викладене, позивач просив задовольнити позов.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що у позивача відсутнє будь-яке невизнане або оспорюване право та охоронюваний законом інтерес, у зв`язку з чим вважав, що позовні вимоги щодо розірвання договорів та стягнення грошових коштів за договорами є передчасними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», в частині переведення боргу за картковими рахунками та за договорами банківських вкладів, укладених між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений без участі кредитора   ОСОБА_2 та без його письмової згоди, тому указаний договір в силу положень статей 513, 520, 521, 1059 ЦК  є нікчемним і в силу положень статей 215, 216, 236 ЦК України не породжує юридичних наслідків. Тому для належного та ефективного захисту прав позивача не має необхідності окремо визнавати недійсним договір про переведення боргу, який є нікчемним.
Не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Чорний В. І.в особі представника Тарасової-Патрай К. А.та АТ КБ «ПриватБанк» звернулись до суду з апеляційними скаргами.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційні скарги     ОСОБА_2 , яка подана представником Тарасовою-Патрай К. А., та АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
 
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 грудня 2022 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено частково.
 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2 :
 
за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від                                      17 вересня 2013 року «Депозит плюс»: суму вкладу у розмірі 7 330,00 доларів США, відсотки за користування вкладом за період з 17 вересня 2013 року по 20 травня 2014 року - 370,52 долари США, 3 % річних за період з 19 січня 2019 року по 19 січня 2022 року на суму - 694,31 долари США, всього - 8 394,83 доларів США;
 
за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року «Стандарт на 12 місяців»: суму вкладу у розмірі 30 000 доларів США, відсотки за користування вкладом за період з 19 вересня 2013 року по                              20 травня 2014 року - 1 604, 38 доларів США, 3 % річних за період з 19 січня                    2019 року по 19 січня 2022 року - 2 849,59 доларів США, а всього -                          34 453,97 доларів США;
 
за договором банківського рахунку № НОМЕР_3, карта для виплат: грошові кошти у розмірі - 12 655,95 грн, 3 % річних за період з 19 січня 2019 року по 19 січня 2022 року - 1 141,12 грн, інфляційні втрати у розмірі 2 600,42 грн, а  всього - 16 397,49 грн.
 
У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
 
Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року, за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від                                      17 вересня 2013 року, за договором банківського рахунку № НОМЕР_6 , апеляційний суд виходив із того, що факт укладання між сторонами вказаних договорів, внесення грошових коштів у вказаному позивачем розмірі є доведеним, грошові кошти разом із відсотками на вимогу позивача банком не були повернуті, а тому наявні підстави для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь  ОСОБА_2 сум вкладів за цими договорами, а також процентів за період з дня їх укладення і до їх розірвання за заявою вкладника (20 травня 2014 року). 
 
При цьому cуд вказав, що виплата встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів за вкладом поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів (з 20 травня 2014 року) вказані проценти не нараховуються.
 
Також апеляційний суд вважав, що наявність грошових коштів на картковому рахунку № НОМЕР_6 у розмірі12 655,95 грнпідтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи.
 
Водночас суд прийняв до уваги положення пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України.
 
Також апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, та, урахувавши подану відповідачем заяву про застосування позовної давності, зазначив, що їх слід нараховувати в межах трирічного строку перед зверненням позивача до суду, а саме за період з 19 січня 2019 року по 19 січня 2022 року, у зв`язку із чим з банку на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року 3 % річних у розмірі 2 849,59 доларів США, за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від 17вересня 2013 року 3% річних у розмірі 694,31 доларів США та за договором банківського рахунку № НОМЕР_3 3% річних у розмірі 1 141,12 грн і інфляційні втратиу сумі 2 600,42 грн.
 
Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення пені, апеляційний суд виходив з того, що положення абзацу 2 підпункту32.3.2 пункту 32.3 статті 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на який посилається позовач, обгрунтовуючи вказану позовну вимогу, не регулює спірні правовідносини, що виникли між ним та АТ КБ «ПриватБанк», тому підстави для нарахування пені відповідно до вказаної норми відсутні.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення грошових коштів за рахунком № НОМЕР_1 у розмірі 122 819,85 грн та за рахунком № НОМЕР_2  у розмірі 17 657,36 грн, апеляційний суд виходив з їх недоведеності, оскільки доказами, які містяться у матеріалах справи, підтверджено відсутність коштів на вказаних карткових рахунках.
Разом із тим, апеляційний суд вважав помилковими висновки суду першої інстанції про передчасність заявлених позовних вимог та відсутність у позивача невизнаного або оспорюваного права та охоронюваного законом інтересу, оскільки суд не врахував, що    ОСОБА_4  16 травня 2014 року  звертався до банкуз заявою про розірвання договорів вкладів, а також не урахував заперечення представникавідповідача проти позовутафактичнувідмову банку у поверненні грошових коштів.
 
Водночас апеляційний суд вважав, що вказані вище договори банківських вкладів є розірваними, з урахуванням положень пункту 9 цих договорів, з 20 травня 2014 року. З огляду на викладене, підстави для задоволення позовних вимог про розірвання договорів банківських вкладів відсутні.
 
Суд апеляційної інстанції також зазначив, що стороною укладених договорів банківського вкладу є ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», тому згідно з положеннями статей 526, 631, 651, 653, 1058,                1075 ЦК України зобов`язання за договором має виконувати саме АТ КБ «ПриватБанк». При цьому вказав, що позивач не надавав згоду на заміну боржника АТ КБ «ПриватБанк» на ТОВ «ФК «Фінілон», а тому договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто переведення боргу не відбулося.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
06 травня 2024 року АТ КБ «ПриватБанк» в системі «Електронний суд» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року.
 
В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказане судове рішення в частині задоволених позовних вимог і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що постанова апеляційного суду ухвалена в оскаржуваній частині з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Доводи інших учасників справи
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 13 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.
 
26 червня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
Встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено:
договір № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року «Стандарт на 12 місяців» на суму 30 000,00 доларів США з процентною ставкою 8% річних, строком на 366 днів до 19 вересня 2014 року включно;
договір № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року «Депозит плюс» на суму 7 330,00 доларів США, з процентною ставкою 7,5% річних, строком на 366 днів до 17 вересня 2014 року включно.
Пунктом 9 договору № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року, який є аналогічним пункту 9 договору № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року, сторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банкiвських днi до дати розiрвання договору.
Крім того, ОСОБА_2 також має відкритий банківський рахунок № НОМЕР_6 у АТ КБ «ПриватБанк», на якому розміщені грошові кошти.
16 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів. 
У вказаній заяві ОСОБА_2 наголошував, що просить достроково розірвати                   2 депозитні договори від 17 вересня 2013 року на суму 7 330,00 доларів США та від 19 вересня 2013 року на суму 30 000,00 доларів США та просив повернути йому всі кошти, розміщені на його банківських рахунках.
У відповідь на вказану заяву 16 червня 2014 року банк надав відповідь за                         № 20.1.0.0.0/7-20140616/1314 про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений припинити свою діяльність на території АР Крим і м. Севастополя, відповідно до вимог Постанови НБУ від 06 лютого 2014 року № 260.
10 вересня 2014 року ОСОБА_2 повторно звернувся з заявою до голови правління АТ КБ «ПриватБанк» та просив повідомити про дату та місце одержання усієї суми коштів та нарахованих відсотків банківською установою.
У відповідь на вказане звернення 01 жовтня 2014 року представник банку повідомив, що банк не може гарантувати наявність усієї необхідної суми у відділеннях на день звернення, уточнювати наявність валюти необхідно безпосередньо у відділенні банку.
Згідно з витягом з електронного додатку № 1 до договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, копіями договорів банківського вкладу та копіями квитанцій про внесення коштів на депозитні рахунки, суми вкладів ОСОБА_2 становлять:
за договором № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року - 30 000,00 доларів США;
за договором № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року - 7 330,00 доларів США;
за картковим рахунком № НОМЕР_6 розмір грошових коштів, з урахуванням відсотків, які підлягають до виплати, становить 12 655,95 грн.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 
Постанова Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в частині вирішення позовних вимог, у задоволенні яких відмовлено, у касаційному порядку не оскаржена, а тому у вказаній частині, в силу приписів статті 400 ЦПК України, не є предметом касаційного розгляду.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині відповідає.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (частина перша статті 1059 ЦК України).
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від                        03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України                 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (в редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).
У відповідності до частини першої статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.
 
Договір банківського рахунку укладається в письмовій формі для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунку в банку на умовах, погоджених сторонами (частина перша статті 1067 ЦК України).
 
Банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунку грошові кошти в день надходження до банку відповідної платіжної інструкції, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом (частина третя статті 1068 ЦК України).
 
Відповідно до статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договори банківського вкладу, а саме: 
договір № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року «Депозит плюс» на суму 7 330,00 доларів США, з процентною ставкою 7,5% річних, строком на 366 днів до 17 вересня 2014 року включно; 
договір № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року «Стандарт на 12 місяців» на суму 30 000,00 доларів США з процентною ставкою 8% річних, строком на 366 днів до 19 вересня 2014 року включно  .
Умовами договорів банківського вкладу передбачено, що у разі, якщо по закінченню строку дії вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, вазаний у розділі «Дані по вкладу». Строк дії вклада продовжується неодноразово без явки клієнта до банку (пункт 6). 
У пункті 9 договорівсторони передбачили право достроково розiрвати договiр, повiдомивши про це iншу сторону за два банкiвських днi до дати розiрвання договору.
16 травня 2014 року ОСОБА_2 звернувся до банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, повернення вкладів та нарахованих процентів. 
У вказаній заяві він наголошував, що просить достроково розірвати депозитні договори від 17 вересня 2013 року на суму 7 330,00 доларів США та від                             19 вересня 2013 року на суму 30 000,00 доларів США та просив повернути йому всі кошти, розміщені на депозитних рахунках.
16 червня 2014 року банк надав відповідь за № 20.1.0.0.0/7-20140616/1314 про те, що ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений припинити свою діяльність на території АР Крим і м. Севастополя, відповідно до вимог Постанови НБУ від                06 лютого 2014 року № 260.
Доказів повернення банком позивачу коштів за вказаними вище депозитними договорами матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, приймаючи до уваги вказані норми матеріального права, належним чином оцінивши докази, встановивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу, внесення грошових коштів на банківські рахунки, з огляду на умови укладених договорів та ураховуючи те, що не повертаючи кошти за вимогою вкладника, банк не виконав належним чином покладених на нього зобов`язань та позбавив позивача права користуватись належним йому майном, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь     ОСОБА_2 суми вкладів за договорамибанківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року у розмірі7330,00 доларів США та № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року у розмірі 30 000 доларів США.
Також колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача грошових коштів за картковим рахунком № НОМЕР_6  у розмірі 12 655,95 грн, оскільки наявність цих коштів на рахунку підтверджено належними та допустимими доказами, які містяться у матеріалах справи.
Колегія суддів Верховного Суду також вважає правильними висновки суду апеляційної інстанції про те, що з банку на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування депозитними грошовими коштами за спірними договорами банківських вкладів, з огляду на наступне.
У частині першій статті 1075 ЦК України визначено, що договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час.
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) зроблено висновок, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у цій справі зазначила, що при вирішенні цього спору суди не врахували, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
У постанові Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 (провадження № 61-1297св22) зроблено висновок про те, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються.
У справі, яка переглядається, встановлено, що позивач скористався правом на дострокове розірвання депозитних договорів, направивши на адресу відповідача вимогу про повернення вкладів. 
Таким чином, позивач виявив намір про розірвання договорів банківських вкладів та ініціював процедуру повернення йому грошових коштів.
Доказів належного виконання банком умов договорів щодо сплати процентів за вкладами матеріали справи не містять.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що з банку на користь ОСОБА_5 підлягають стягненню проценти за користування депозитними грошовими коштами за договором банківського вкладу № SAMDN25000737782325 «Стандарт на 12 місяців» за період з 19 вересня 2013 року (дата укладення договору) по 20 травня 2014 року (дата розірвання договору), що складає 1 604,38 доларів США, а також за договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 «Депозит плюс» за період з 17 вересня 2013 року (дата укладення договору) по 20 травня 2014 року (дата розірвання договору), що складає 370,52 доларів США.
Колегія суддів Верховного Суду також погоджується з висновком суду апеляційної інстанції щодо задоволення позовної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, якою встановлено, щоборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
 
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18).
 
З огляду на викладені обставини, суд апеляційної інстанції, установивши, що АТ КБ «ПриватБанк», отримавши вимогу позивача про розірвання договорів та повернення вкладів, допустив прострочення виконання свого грошового зобов`язання, а також прийнявши до уваги подану стороною відповідача заяву про застосування строку позовної давності до цих вимог, дійшов правильного висновку щодо наявності правових підстав для стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_2  3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України за договором банківського вкладу                                                              № SAMDN25000737782325 від 19 вересня 2013 року та договором банківського вкладу № SAMDNWFD0070004795600 від 17 вересня 2013 року за період з                         19 січня 2019 року по 19 січня 2022 року у розмірі 2 849,59 доларів США та 694,31 доларів США відповідно.
 
З цих же підстав правильними є висновки апеляційного суду про стягнення з банку на користь позивача  3 % річних за період з 19 січня 2019 року по 19 січня 2022 рокуу розмірі 1 141,12 грнта інфляційних втрат у сумі 2 600,42 грнза договором банківського рахунку № НОМЕР_3.
 
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції мав закрити провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України з огляду на наявність рішення суду у справі № 201/11038/16-ц, яке набрало законної сили, колегія суддів Верховного Суду відхиляє, оскільки підстави заявлених позовів у справах не є тотожними, а склад учасників є різним.
 
Посилання заявника на необхідність застосування строку позовної давності є також необґрунтованими, оскільки відповідно до пункту 2 частини першоїстатті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банка (фінансової установи) про видачу вкладу.
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи також не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
 
Верховний Суд враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994  року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
Згідно з частиною п`ятою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Наведені АТ КБ «Приватбанк» аргументи для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду в розумінні приписів статті 403 ЦПК України, не є тими обставинами, які містять виключну правову проблему та мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а тому у задоволенні клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду слід відмовити.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                    Є. В. Коротенко
 
А. Ю. Зайцев
 
М. Ю. Тітов