ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/5694/25 Справа № 214/5903/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко А. В. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 вересня 2025 року                                                         м. Кривий Ріг
справа № 214/5903/16-ц 
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді Остапенко В.О.,
суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П., 
секретар судового засідання Дяченко Д.П.
сторони:
позивач  ОСОБА_1 
відповідач Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну ОСОБА_2 на рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року, яке ухвалено суддею Ткаченком А. В. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 12 березня 2025 року, 

УСТАНОВИВ:

В жовтні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Первинна профспілкова організація «Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», про визнання незаконним наказу № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства».
Позов мотивований тим, що адміністрацією ПАТ «АМКР» було видано наказ № 361 від 30 березня 2016 року по ПАТ «АМКР» «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства», в якому з 01 липня 2016 року буде виключена штатна одиниця його посади «сторож». 
Згідно тексту наказу, перепідпорядкувати штатні одиниці, вказані в додатку № 2 до наказу заступника директора персоналу, а штатні одиниці, які вказані в додатку № 1 будуть скорочені до 02 липня 2016 у зв`язку з виключенням функцій непрофільних для горно-металургійного підприємства забезпечення, обслуговування будівель, споруд, обладнання управління підприємства і прилеглих йому територій, а також організацій праці та оздоровчих об?єктів. Тобто судячи з додатку № 2 наказу № 361, в якому вказані штатні одиниці, а саме провідний спеціаліст по соціальній відповідальності, психолог, спеціаліст, підсобний робітник підпадають під профільні функції для горно-металургійного підприємства, а штатна одиниця «сторож» та інші одиниці, вказані в списку № 1 наказу № 361 – ні. 
На даний час відповідачем не надано позивачу жодного документа, жодного нормативно-правового акту України, що штатні одиниці, а саме провідний спеціаліст по соціальній відповідальності, психолог, спеціаліст, підсобний робітник підпадають під профільні функції для горно-металургійного підприємства, тому позивач вважає, що такими упередженими дискримінаційними діями (бездіяльністю) адміністрації ПАТ «АМКР» порушує норми ст. 28 Конституції України, статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» при вирішенні відповідності штатних одиниць вказаних в наказі № 361 профільним функціям для свого горно-металургійного підприємства. 
Позивачем зазначено про його відмову від підпису попередження № 3 від 27 квітня 2016 року при ознайомленні з наказом № 361, відсутність документів на підтвердження створення спеціальних робочих місць для осіб з обмеженою працездатністю на підприємстві, ураховуючи той факт, що він є особою з інвалідністю 3 групи та отримав профзахворювання на даному підприємстві та відсутність пропозицій йому з повним переліком вільних вакансій на момент видання наказу № 361. 
Адміністрація ПАТ «АМКР» не є власником державного майна та земельних ділянок, на яких розташовано це майно, а є тільки власником акцій, при здійсненні господарської діяльності порушує норми наказу Фонду державного майна України від 03 лютого 2006 року № 197, оскільки не в повному обсязі надані відомості форми № 26. 
Крім того, відповідачем не були надані оригінали договору або договорів оренди земельних ділянок з кадастровими номерами 1221884000:04:001:0954, 1221884000:04:001:0980, право власності ПАТ «АМКР» на об`єкти нерухомого майна, розташовані на цих земельних ділянках, не встановлені, підприємством документально не підтверджені. 
У наказі № 361 ПАТ «АМКР» включені два базові терміни, які мають різне значення для здійснення правочину, а також ведуть до різних дій і правових наслідків: реструктуризація підприємства веде до зміни структури підприємства, його управління, форми власності, організаційно-правової форми, а перепрофілювання – до зміни технології виробничого процесу для випуску нової продукції. Позивачем зазначено, що він не оспорює право ПАТ «АМКР» визначати свою організаційну структуру та створювати або визначати чисельність працівників, він оспорює дії та бездіяльність адміністрації ПАТ «АМКР», що призвели до видання наказу № 361 з порушенням діючих норм законодавства, його прав, свобод та інтересів, як громадянина, працівника, члена профспілки і представників профкому його профспілки.
На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги в останій їх редакції, позивач просив суд визнати незаконним наказ № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства» та стягнути з відповідача на його користь судові витрати у справі. 
Рішенням Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року в задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на незаконність рішення суду першої інстанції, порушення норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, направити справу для продовження розгляду до іншого суду першої інстанції, за встановленою підсудністю. Крім того позивач просить винести окремі ухвали з приводу порушень головуючим суддею у справі норм процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, який подав заяву про відкладення розгляду справи. Крім того справу розглянуто за участі представника відповідача, який не мав права приймати участь у розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутня інформація про установчий документ та відокремлені підрозділи ПАТ «АрселорМіталл Кривий Ріг» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
При цьому апелянт посилається на те, що головуючий суддя у справі діяв упереджено до сторони позивача здійснюючи вибірково правосуддя, не виконуючи свій процесуальний обов`язок, що до розгляду заяв позивача, в судовому проваджені по справі, не забезпечував додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій. Крім того, виходячи з матеріалів справи та інформаційних даних ЄРДСР головуючий суддя не виніс ухвалу 01 березня 2019 року, в якому саме провадженні продовжується розгляд справи в загальному або спрощеному позивному проваджені, чим порушив норми частини 2 статті 214, частини 1,2 статті 258, частини 1статті 277 ЦПК України.
Позивач зазначає, що він звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства» та вважає що обрав належний спосіб захисту свого порушеного права, при цьому головуючим суддею в оскаржуваному рішенні здійснено маніпуляції з текстами законів та судової практики Верховного Суду.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_2 та його представника Комара Є.Л., які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити, представника відповідача ПАТ «АМКР» - Ботвинка О.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині - залишенню без змін, з наступних підстав.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає вказаним вимогам закону.
Як установлено судом та убачається із матеріалів справи, 30 березня 2016 року Публічним акціонерним товариством «АрселорМіттал Кривий Ріг» винесено наказ № 361, яким у зв`язку з виключенням функцій, непрофільних для гірничо-металургійного підприємства, а саме забезпечення виробничо-господарської діяльності Палацу культури, виконання ремонту, обслуговування, утримання та експлуатація будівель, споруд, обладнання управління підприємства та прилеглих територій, а також для організації роботи оздоровчих об?єктів внесено зміни в організаційну структуру та штатний розклад, серед якого виключено штатні одиниці згідно додатку № 1 до цього договору, наказано запропонувати працівникам, посади яких підлягають виключенню зі штатного розпису, переведення в ПП «Стіл Сервіс» та у випадку відмови наказано забезпечити переведення цих працівників на інші вакантні місця , наявні на підприємстві, або звільнити згідно вимог КЗпП України, виплатити відповідні грошові компенсації, тощо (том 1 а.с.6-9).
Позивачем в поданому ним позові, згідно останнього уточнення позовних вимог, оскаржується дія та бездіяльність відповідача, що призвели до видання оспорюваного наказу № 361 від 30 березня 2016 року, який, на переконання позивача, видано з порушенням діючих норм законодавства та його прав (том 3 а.с.170-185).
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, суд першої інстанції виходив з того, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.
Колегія суддів погоджується з таким висноком суду першої інстанції, з огляду на наступне. 
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно з частинами першою та третьою статті 21 КЗпП України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення та організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 32 КЗпП України у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.
Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, уведення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів.
Аналіз частини третьої статті 32 КЗпП України свідчить про те, що під змінами в організації виробництва і праці слід розуміти об`єктивно необхідні дії власника або уповноваженого ним органу, обумовлені, за загальним правилом, впровадженням нової техніки, нових технологій, вдосконаленням структури підприємства, установи, організації, режиму робочого часу, управлінської діяльності, що спрямовані на підвищення продуктивності праці, поліпшення економічних і соціальних показників, створення безпечних умов праці, поліпшення її санітарно-гігієнічних умов.
У цій правовій нормі йдеться про такі зміни, які викликані об`єктивними причинами на виробництві і стосуються не одного працівника, а цілого підприємства або принаймні структурного підрозділу. Такі зміни законодавець розглядає як самостійне правове явище, що має особливий правовий статус, спеціальний порядок їх проведення.
Якщо зміна істотних умов трудового договору проведена не у зв`язку зі зміною в організації виробництва і праці на підприємстві, в установі, організації, то така зміна з урахуванням конкретних обставин може бути визнана судом неправомірною з покладенням на власника або уповноважений ним орган обов`язку поновити працівникові попередні умови праці.
Позивач ОСОБА_2 скористався правом захисту порушених, на його думку, трудових прав при вивільненні на підставі наказу № 361 від 30 березня 2016 року шляхом подання відповідного позову про визнання наказу № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства», в межах якого розглядається питання щодо належного виконання колишнім роботодавцем вимог КЗпП України при вивільненні працівників підприємства.
Разом з тим, при виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.
Позивач у своєму уточненому позові просить скасувати саме наказ відповідача № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства», що не є належним способом захисту порушеного, на думку позивача, права. При цьому пощивач не ставить питання про скасування наказу про його звільнення, що унеможливлює вирішити питання щодо правомірності такого звільнення та перевірки наявності підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. 
У постановах від 28 березня 2019 року у справі № 755/3495/16-ц (провадження № 61-1350св17) та від 22 січня 2020 року у справі № 451/706/18 (провадження №61-17296св19) Верховний Суд зазначив, що частиною третьою статті 64 ГК України визначено, що підприємство самостійно визначає організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Частиною другою статті 65 ГК України передбачено, що власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства. При цьому саме втручання в господарську та іншу діяльність підприємства не допускається, крім випадків, передбачених законодавством України. Отже, не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою. Правом працівника залишається оспорювати власне саме правомірність його звільнення.
На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що не є належним способом захисту оскарження працівником рішення про визначення структури підприємства чи установи, про зміну в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, оскільки прийняття такого рішення є виключною компетенцією власника такого підприємства чи установи або уповноваженого ними органу та є складовою права на управління діяльністю підприємством чи установою.
Не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності позивача, який подав заяву про відкладення розгляду справи, оскільки судом першої інстанції враховано, що подана позивачем ОСОБА_2 заява про відкладення розгляду справи не скріплена його власним кваліфікованим електронним підписом, а отже не являється належним та правомірним способом безпосереднього звернення до суду.
Також не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення доводи апеляційної скарги позивача про те, що справу розглянуто за участі представника відповідача, який не мав права приймати участь у розгляду справи, оскільки в матеріалах справи відсутня інформація про установчий документ та відокремлені підрозділи ПАТ «АрселорМіталл Кривий Ріг» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, оскільки вказані доводи є власним тлумаченням позивачем вимог щодо представництва в суді.
Доводи апеляційної скарги позивача про те, що головуючий суддя у справі діяв упереджено до сторони позивача здійснюючи вибірково правосуддя, не виконуючи свій процесуальний обов`язок, що до розгляду заяв позивача, в судовому проваджені по справі, не забезпечував додержання послідовності і порядку вчинення процесуальних дій, не підтверджені належними та допустимими доказами. 
Посилання апелянта про те, що виходячи з матеріалів справи та інформаційних даних ЄРДСР, головуючий суддя не виніс ухвалу 01 березня 2019 року, в якому саме провадженні продовжується розгляд справи в загальному або спрощеному позовному проваджені, чим порушив норми частини 2 статті 214, частини 1,2 статті 258, частини 1статті 277 ЦПК України колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки відповідно до ухвали суду першої інстанці від 01 березня 2019 року до участі у справі було залучено третю особу - Первинну профспілкову організацію «Всеукраїнської профспілки працівників науки, виробництва та фінансів» ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» та вказаною ухвалою не вирішувалось питання в якому провадженні має бути розглянуто даний позов. Пи цьому нормами ЦПК України не передбачено постановлення ухвал із зазначенням того, в якому саме провадженні продовжується розгляд справи в загальному або спрощеному позовному проваджені, тому посилання апелянта на відсутність такої ухвали є безпідставним. 
Посилання апелянта на те, що він звернувся до суду з позовом про визнання незаконним наказу № 361 від 30 березня 2016 року «Про внесення змін в організаційну структуру управління підприємства» та вважає що обрав належний спосіб захисту свого порушеного права, при цьому головуючим суддею в оскаржуваному рішенні здійснено маніпуляції з текстами законів та судової практики Верховного Суду колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані доводи є власним тлумаченням позивачем норм чинного законодавства.
У справі, що розглядається, судом першої інстанції надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. Наявність у апелянта іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судом першої інстанції рішення та фактично зводиться до спонукання суду апеляційної інстанції до прийняття іншого рішення - на користь апелянта.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків суду першої інстанції.
Наведені апелянтом в апеляційній скарзі доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції прозахист правлюдини і основоположних свободзобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 01 жовтня 2025 року.

Головуючий: 

Судді: