Номер провадження: 22-ц/813/6045/25 
                22-ц/813/6044/25
Справа № 946/5498/23
Головуючий у першій інстанції Бальжик О.І.
Доповідач Сєвєрова Є. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого судді Сєвєрової Є.С.,
суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М., 
за участю секретаря Малюти Ю.С.,
учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року у складі судді Бальжик О.І., апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року у складі судді Бальжик О.І., 
встановив:
У липні 2023 року, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області та ОСОБА_2 (а.с.1, 2 т.1), який 05 грудня 2023 року уточнив (а.с.148-150 т.1), та остаточно просив:
(1) визнати незаконним та скасувати пункт 1.28 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради №1595 від 07 грудня 2012 року;
(2) визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 від 14 грудня 2012 року, видане виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 601,3 кв.м;
(3) скасувати реєстрацію права власності в реєстрі речових прав на нерухоме майно р/н 36886960 від 15 грудня 2012 року згідно зі свідоцтвом про право власності № НОМЕР_1 від 14 грудня 2012 року;
(4) витребувати у ОСОБА_3 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;
(5) припинити за ОСОБА_3 право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;
(6) визнати право власності на 3/100 частини нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що складаються із приміщення № XIII, загальною площею 18,0 кв.м;
(7) стягнути з виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради судові витрати.
1.2. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовані тим, що 25 травня 2011 року між ним та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 . Предмет договору - підземний паркінг-місце для стоянки автомашини №3, розміром 6 метрів на 3 метра. Відповідно до пункту 2.1 договору об`єкт нерухомості мав бути переданий у власність до 30 листопада 2012 року. Згідно з пунктом 3.1 договору позивач здійснив оплату за паркінг у розмірі 8 000 доларів США, що склало еквівалент 64 000 гривень. Вказаний факт підтверджується розпискою від 25 травня 2011 року про передачу грошових коштів.
Приблизно влітку 2014 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 брелок від ролетних паркінгових воріт, яким користувався епізодично більше двох років. Право власності на паркінг ОСОБА_2 обіцяв оформити пізніше. 09.12.2016 ОСОБА_2 поінформував позивача про те, що його паркінг відчужено іншій особі, як пізніше з`ясувалося, - ОСОБА_20 . Згідно з долученим до договору планом-схемою паркінгу на 18 автомобілів нумерація йде від №1 до № 18. В подальшому, комунальним підприємством «Ізмаїльське міжміське бюро технічної інвентаризації» (надалі – КП «ІМБТІ»), яке проводило інвентаризацію підвального приміщення, нумерація парко-місць проведена римськими цифрами від XI до XXVIII, оскільки всі нежитлові приміщення позначаються лише римськими цифрами, а житлові приміщення лише арабськими. Таким чином, ОСОБА_2 не виконав умови укладеного між ним та ОСОБА_1 договору про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та заволодів належними йому грошовими коштами. На думку позивача, передача права на вказаний об`єкт нерухомості іншій особі є незаконною та суперечить пунктам 5.1, 6.1 договору, оскільки він не звертався письмово до ОСОБА_2 про відмову від паркінгу. Рішенням Ізмаїльського міжрайонного суду Одеської області від 08.04.2019, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про розірвання договору №3В/4/П від 25.05.2011 року. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02.12.2021, яке в подальшому в цій частині було скасовано судом апеляційної інстанції, визнано право власності ОСОБА_1 на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 . Як вбачається з мотивувальної частини вказаного рішення, договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року, згідно з якими ОСОБА_3 належать 3/100 частки нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_2 , до теперішнього часу не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє права витребувати майно у належного власника. 
Інвестиційний договір №3В/4/П підписано 25 травня 2011 року, а вже 14 грудня 2012 року ОСОБА_21 оформив право власності на все підвальне приміщення площею 601,3 кв. м на своє ім`я. Про вказані обставини позивач дізнався тільки у 2023 році, коли отримав доступ до матеріалів кримінальних проваджень, як потерпілий. В рамках кримінальних проваджень 26 червня 2023 року дізнавач ОСОБА_22 звернулася до Ізмаїльського міського голови Ізмаїльської району Одеської області Абрамченка А.В. із запитом про надання належним чином завіреного пакету документів, який надала начальник КП «ІМБТІ» Гранич О.М. для оформлення Свідоцтва про право власності на нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_2 . З отриманої відповіді міського голови від 10 липня 2023 року з`ясувалося, що технічний паспорт на підвальне приміщення, інвестиційний договір, укладений між ОСОБА_21 та генпідрядником «Джерело» в особі директора ОСОБА_23 , договір купівлі-продажу майнових прав на підвальне приміщення площею 603,1 кв.м, а також фіскальний чек або розписка, що підтверджують передання останньому коштів відповідно до інвестиційного договору, відсутні. Таким чином, будь-які документи на підтвердження того, що ОСОБА_2 є інвестором підвального приміщення та здійснив його фінансування, відсутні. Під час допиту в межах кримінального провадження №12020160150000083 від 15 січня 2020 року за ч. 1 ст. 190 КК України директор ПМП «Джерело» ОСОБА_23 стверджував, що ніколи від ОСОБА_2 не отримував грошових коштів у розмірі 357 153 гривень, не сплачував з цієї суми податки, не будував багатоповерховий багатоквартирний будинок за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки ліцензій на будівництво не має і не мав, у ПМП «Джерело» відсутня будівельна техніка. Жодних документів на підтвердження того, що ПМП «Джерело» в особі директора ОСОБА_23 укладало договори із субпідрядниками, які мали ліцензії на будівництво та необхідну техніку, в рамках кримінального провадження N№12020160150000083 останній не надавав. Крім того, ОСОБА_23 стверджував, що ніколи акт приймання-передачі підвального приміщення до КП «ІМБТІ» не передавав. За таких обставин, на думку позивача, свідоцтво про право власності видано ОСОБА_21 виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради незаконно.
Також ОСОБА_21 при оформленні свідоцтва про право власності з метою заволодіння паркомісцем №3 навмисно приховав той факт, що ОСОБА_1 є інвестором на 18 м.кв. (одне паркомісце), що підтверджує інвестиційний договір №3В/4/П від 25 травня 2011 року. Надалі, після проведення інвентаризації та складання поверхового плану, дане паркомісце отримало нумерацію №XIII. ОСОБА_2 ніколи не пропонував позивачу отримати паркомісце на 18 кв.м. у підвальному приміщенні замість паркомісця у паркінгу. Незважаючи на те, що паркінг введений в експлуатацію як підвальне приміщення, цільового призначення він не змінив: у ньому зберігаються лише автомобілі. За таких обставин, порушено права позивача, як інвестора: він не отримав те, що передбачено інвестиційним договором. 
Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 19 травня 2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Воронкова В.О. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 про витребування майна, припинення та визнання права власності. 
Рішенням Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року позов  ОСОБА_1  – задоволено частково:витребувано на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м., в решті позовних вимог – відмовлено; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073 гривні 60 копійок; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень.
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду,  ОСОБА_2 , ОСОБА_1  та ОСОБА_3 подали апеляційні скарги.
У апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року скасувати в частині задоволення вимоги щодо витребування на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601,3 кв.м.; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 ніколи не був стороною по договору від 11.01.2011 про створення спільної власності. Лише 25.05.2011 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір № 3 в/4/П про участь у спільному будівництві об`єкта « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 . Зазначає, що позовна вимога щодо витребування на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень вже заявлялася ОСОБА_1 в рамках іншої судової справи №500/504/17, у задоволенні якої ОСОБА_1 було відмовлено судами всіх інстанцій. На думку скаржника, на час звернення до суду із позовною заявою у даній справі, ОСОБА_1 без поважних на те причин, не було дотримано передбаченого ст. 257 ЦК України строку позовної давності, що є достатньою підставою для застосування судом до позовних вимог ОСОБА_1 правових наслідків, передбачених вимогами ч.4 ст. 267 ЦК України. 
У апеляційній скарзі ОСОБА_3 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року скасувати в частині задоволення вимоги щодо витребування на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601,3 кв.м.; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити повністю, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати, що складаються із сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції були порушені норми процесуального права, оскільки розгляд справи та винесення оскаржуваного рішення було здійснено судом без належного повідомлення ОСОБА_3 . Також судом було порушено норми матеріального права, оскільки оскаржуване рішення безпідставно та необґрунтовано порушує право власності ОСОБА_3 на належне йому нерухоме майно, оскільки згідно чинного законодавства суд мав відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 . 
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд скасувати рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року в частині відмовлених йому позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що порушено його права як інвестора, оскільки він не отримав те, що передбачено інвестиційним договором. Незважаючи на те, що паркінг введений в експлуатацію як підвальне приміщення, цільового призначення він не змінив. У підвальному приміщенні зберігаються лише автомобілі. Йому як інвестору, ОСОБА_2 ніколи не пропонував отримати паркомісце на 18 кв. м. у підвальному приміщенні замість паркомісця у паркінгу. В підтвердження того, що підвальне приміщення за вищевказаною адресою не змінило цільове призначення є долучені до позовної заяви переданої ОСОБА_2 в Ізмаїльське КП НБТІ план поділу підземного приміщення на 18 паркомісць, ескіз поділу підвального приміщення інветаризатором НБТІ та поверховий план виконаний Ізмаїльським КП НБТІ за адресою: АДРЕСА_2 . Також ОСОБА_1 зазначає, що суд зробив невірний висновок про те, що він відмовився від паркінгу та не дав згоди на передачу підвального приміщення. Йому ніхто не пропонував оформити на його ім?я 3/100 частин нежитлових приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 , приміщення N? 28, що складаються із приміщення N? XIII, загальною площею - 18,0 кв.м. Він користувався визначеним місцем два роки, отримав брелок від ролетних воріт та сплачував за утримання місця. Письмових доказів того, що ОСОБА_2 йому пропонував оформити на його ім`я 3/100 частин нежитлових приміщень, суду не надано. Суд першої інстанції не вивчив у повному обсязі і не прийняв до уваги рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 02.12.2021; постанову Одеського апеляційного суду від 13.06.2023; ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 18.01.2024, постанову Верховного суду від 05.11.2020 та інші документи. Крім того, суд не прийняв також до уваги свідчення на судовому засіданні свідка ОСОБА_24 .
Ухвалою Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Воронкова В.О. про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_25 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , про витребування майна, припинення та визнання права власності відмовлено.  
Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у яких посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року скасувати. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції повинен був або закрити провадження у справі в цій частині, або відмовити у задоволенні відповідної позовної вимоги.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступних висновків.
Оскаржуючи рішення суду, ОСОБА_25 посилається на те, що його не було повідомлено належним чином про час та місце розгляду справи, надаючи оцінку таким доводам скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно зі статтею 128 ЦПК України суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилаються учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (частина третя статті 131 ЦПК України).
Згідно з частиною першою, п`ятою статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. 
Отже, правом на розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи є його належне сповіщення.
Обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє є реалізацією однієї із основних засад (принципів) цивільного судочинства – відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи в суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою та безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення судом апеляційної інстанції, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою (постанова ОП КЦС ВС від 18.04.2022 у справі № 522/18010/18 (№ в ЄДРСР 104086146).
Як вбачається з матеріалів справи, про судове засідання, призначене на 09 травня 2025 року, ОСОБА_3 повідомлявся шляхом направлення судової повістки, яка повернулася на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.44,т.4). 
Повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування учасника справи про час і місце розгляду справи, отже, ОСОБА_3 не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, тому суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у його відсутність. 
Викладені обставини є безумовною підставою скасування рішення суду та ухвалення нового по суті справи, тому рішення суду підлягає скасуванню.
Встановлено, що 11 січня 2011 року 28 фізичних осіб, у тому числі ОСОБА_2 (сторона 28), та ЧМП «Джерело» в особі Генпідрядчика Конькова А.А., який здійснив будівництво (сторона 29), уклали між собою договір про створення спільної власності, а саме: побудувати на земельній ділянці площею 0,0917 га за адресою: АДРЕСА_4 , поверховий багатоквартирний житловий будинок загальною площею забудови 3 106,8 кв.м (надалі – Договір про створення спільної власності) (а.с.38-46, 112-115 т.1).
Згідно з пунктом 1.2 Договору про створення спільної власності частини сторін складають: Сторони 28 ( ОСОБА_2 ): підвальне приміщення, розташоване у підвалі, загальною площею 601,3 кв.м, вартістю 357 153 гривень.
Сторони визначили розмір частин, виходячи з ціни земельної ділянки та вартості будівельних робіт та будівельних матеріалів, витрачених на будівництво (пункт 2 Договору про створення спільної власності).
Згідно з умовами пункту 4 даного Договору 28 сторін (у тому числі, ОСОБА_2 ) зобов`язалися здійснити оплату всіх без виключення будівельних матеріалів та виконаних робіт, а саме: здійснити оплату всіх витрат, пов`язаних із будівництвом об`єкту нерухомості в порядку, зазначеному у пункті 5, а сторони 28-29 ( ОСОБА_2 та ОСОБА_26 ) зобов`язалися побудувати та здати до експлуатації до 01 лютого 2012 року, включно, житловий будинок, у тому числі на ім`я сторони 28 ( ОСОБА_2 ) – підвал, після чого передати земельну ділянку у власність створеного сторонами 1-28 об`єднання мешканців.
Відповідно до пункту 5 Договору про створення спільної власності сторони 28-29 ( ОСОБА_2 та генпідрядчик ОСОБА_23 ) здійснюють будівництво об`єкта нерухомості за рахунок коштів, внесених сторонами 1-28 (у тому числі, ОСОБА_2 ) до 01 лютого 2012 року. Зокрема, ОСОБА_2 вносить 357 153 гривні.
За змістом пункту 7 Договору про створення спільної власності після повного розрахунку між сторонами та здачі до експлуатації жилого будинку за рішенням Державної приймальної комісії кожна із сторін зобов`язується прийняти відповідні квартири за актом приймання-передачі та отримати у встановленому законом порядку право власності на відповідну квартиру. Підвальне приміщення передається стороні 28 ( ОСОБА_2 ) Генпідрядником – ПМП «Джерело» відповідно до акту приймання-передачі.
Пунктом 10 Договору про створення спільної власності встановлено, що сторона 28 ( ОСОБА_2 ) зобов`язався використовувати грошові кошти, отримані від сторін 1-28 (у тому числі, ОСОБА_2 ) за цільовим призначенням – для будівництва об`єкту нерухомості та здачі його до експлуатації; після підписання акту приймання-передачі робіт та після передачі об`єкту нерухомості у користування кожній стороні окремо та сплати кожною стороною залишкової вартості квартири передати протягом двох місяців всі необхідні документи для оформлення права власності на відповідні квартири у відповідності до діючого законодавства України.
25 березня 2011 року рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №474 ОСОБА_2 дозволено проектування та будівництво чотирьохповерхового житлового будинку з підвалом по АДРЕСА_5 (а.с.47 т.1).
25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкта « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_6 , об`єктом якого є місце для стоянки автомобіля за №3 розмірами 6,0 на 3,0 метри. Згідно з умовами договору будівництво підземного паркінгу здійснюється на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу. Будівництво здійснює Генпідрядник ПМПП «Джерело», директор ОСОБА_23 (надалі – Договір) (а.с.24-26 т.1).
Згідно з пунктом 2.1 Договору ОСОБА_2 зобов`язався побудувати та здати до експлуатації підземний паркінг, після чого передати у власність ОСОБА_1 до 30 листопада 2012 року.
В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості, зокрема, передати ОСОБА_2 суму в розмірі 64 000 гривень – еквівалент 8 000 доларів США, яка включає оплату за будівництво місця для стоянки автомобіля за №3. Вищезазначена сума становить вартість місця для стоянки автомашини №3 (пункт 3.1 Договору).
Також, ОСОБА_1 зобов`язався після здачі житлового будинку до експлуатації за рішенням Державної приймальної комісії та повного (100%) фінансового розрахунку між сторонами прийняти і оформити у власність об`єкт нерухомості шляхом реєстрації в БТІ м.Ізмаїла (пункт 3.2 Договору).
Відповідно до умов пункту 4.6 Договору ОСОБА_2 зобов`язався виконати в об`єкті нерухомості (місці для стоянки автомобіля) роботи, зазначені в пункті 1 Додатку №1 до даного Договору, та передати об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) ОСОБА_1 за актом приймання-передачі до 30 листопада 2012 року.
Після підписання акту про приймання-передачу робіт та передачі об`єкта нерухомості у користування ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 протягом двох місяців необхідні документи для оформлення ним права власності на місце для стоянки автомобіля у відповідності до діючого законодавства України (пункт 4.7 Договору).
За змістом пункту 5.1 Договору ОСОБА_1 має право розірвати договір у будь-якому випадку, попередивши ОСОБА_2 про це у письмовому виді не пізніше 10 днів до строку розірвання.
ОСОБА_2 , у свою чергу, має право після розірвання договору із ОСОБА_1 згідно з пунктом 5.1 передати його право на вказаний об`єкт нерухомості іншій фізичній або юридичній особі (пункт 6.1 Договору).
Як вбачається з пункту 7.1 Договору ОСОБА_1 за участю ОСОБА_2 приймають результат робіт та протягом трьох календарних днів із дня отримання акту приймання-передачі робіт, зобов`язаний направити ОСОБА_2 підписаний акт здачі-приймання або мотивовану відмову від приймання робіт, із зазначенням конкретних зауважень та недоліків.
Вартість об`єкта нерухомості, зазначена в пункті 3.1 Договору, залишається незміною протягом всього строку дії даного Договору (пункт 9.1 Договору).
Також, згідно з пунктом 9.5 Договору сторони зобов`язалися не передавати права та обов`язки за цим договором третім особам без попередньої письмової згоди на це іншої сторони.
Договір вступає у силу з моменту його підписання обома сторонами та оплати ОСОБА_1 суми згідно з пунктом 3.1 даного Договору. Договір діє до моменту передачі об`єкту нерухомості ОСОБА_2 у власність ОСОБА_1 , після виконання своїх зобов`язань обома сторонами (пункти 10.1, 10.2 Договору).
Згідно з розпискою від 25 травня 2011 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 64 000 гривень, що становить еквівалент 8 000 доларів США, в якості повної оплати за місце для стоянки автомашини № НОМЕР_2 у Підземному паркінгу за адресою: АДРЕСА_2 згідно з договором №3В/4/П від 25 травня 2011 року (а.с.28 (зворот) т.1).
05 січня 2012 року між ОСОБА_2 та ПБП «Джерело» на підставі Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року укладено акт приймання-передачі підвального приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 , вартістю 357 153 гривні (а.с.53, 116 т.1).
11 жовтня 2012 року зареєстрована Декларація про готовність до експлуатації чотирьохповерхового житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_6 . Згідно з вказаною декларацією замовником є ОСОБА_2 , генеральним підрядником – ПБП «Джерело» (а.с.48-52 т.1).
Рішенням виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року вирішено оформити право власності ОСОБА_2 на нежитлові ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в АДРЕСА_7 кут АДРЕСА_5 ; доручено КП «ІМБТІ» (начальник Каракаш О.Н.) підготувати документи для видачі свідоцтва про право власності ОСОБА_2 на ізольовані підвальні приміщення загальною площею 601,3 кв.м, вбудовані в багатоквартирний житловий будинок в АДРЕСА_7 кут АДРЕСА_8 (а.с.32-36, 208 т.1).
Як вбачається з листа за підписом начальника КП «ІМБТІ» Каракаш О.Н. до проекту рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області Про оформлення права власності на квартири АДРЕСА_9 кут АДРЕСА_5 долучено: технічний паспорт у кількості 28 штук; копії паспортів; договір про створення спільної власності від 11 січня 2011 року; Декларація №ОД 14312187973 від 11 жовтня 2012 року; копія рішення №474 від 25 березня 2011 року; акт приймання-передачі квартири АДРЕСА_10 кут АДРЕСА_5 (а.с.37 т.1).
14 грудня 2012 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності № НОМЕР_1 на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по АДРЕСА_7 кут АДРЕСА_11 (а.с.22 т.1).
15 грудня 2012 року КП «ІМБТІ» здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на нежитлові приміщення, загальною площею 601,3 кв.м, розташовані по АДРЕСА_2 ; реєстраційний номер: 38615266 (а.с.23 т.1).
06 грудня 2016 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_20 за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю – приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 26 106 гривень (а.с.129 т.1).
19 січня 2017 року ОСОБА_20 відчужив ОСОБА_3 за договором дарування безоплатно належні йому на праві власності 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; за усною домовленістю – приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м. Сторони договору оцінили дар у 29 343 гривні (а.с.130 т.1).
08 квітня 2019 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області, залишеним в силі судами апеляційної та касаційної інстанцій, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору №3В/4/П від 25 травня 2011 року про участь у спільному будівництві об`єкту « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12-21 т.1).
02 грудня 2021 року рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області у справі №500/504/17 визнано право власності ОСОБА_1 на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 ; відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про: витребування від ОСОБА_3 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; припинення права власності ОСОБА_3 на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м; визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/100 частин нежитлових приміщень за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м (а.с.4-6 т.1).
13 червня 2023 року постановою Одеського апеляційного суду рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року в частині визнання права власності на майнові права скасовано; прийнята нова постанова, якою залишені без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання права власності на майнове право на квартиру АДРЕСА_3 ; в решті рішення залишено без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, правова мета віндикаційного позову полягає у поверненні певного майна законному власнику як фактично, тобто у його фактичне володіння, так і у власність цієї особи, тобто шляхом відновлення відповідних прав на це майно. З матеріалів справи вбачається, що первинне право власності ОСОБА_1 не оскаржує, а тому витребування майна в порядку статті 388 ЦК України не може бути ефективним способом захисту (а.с.7-11 т.1).
04 вересня 2024 року постановою Верховного Суду касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково: скасована постанова Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішення позовних вимог про визнання права власності на майнові права на квартиру, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції; рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 02 грудня 2021 року у нескасованій за результатом апеляційного перегляду частині та постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2023 року в частині вирішенням позовних вимог про витребування нежитлових приміщень, припинення права власності та визнання права власності на нежилі приміщення залишені без змін. Як вбачається з мотивувальної частини постанови, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині витребування у  ОСОБА_3 , припинення та визнання права власності за ОСОБА_1 на 3/100 часток нежитлових приміщень за адресою: приміщення АДРЕСА_1 , яке складається з приміщення №ХІІІ загальною площею 18 кв.м, суд першої інстанції, з висновками якого у нескасованій частині судового рішення погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що договори дарування від 06 грудня 2016 року та 19 січня 2017 року не визнані недійсними та не скасовані, що у свою чергу позбавляє позивача права витребувати майно у належного власника та позбавляє його права на вказане майно, тому позовні вимоги в частині спору про вказане майно є передчасними.
Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_3 від 19 січня 2017 року між ним та його давнім знайомим ОСОБА_20 був укладений договір дарування частини нежитлового приміщення, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 . Даний договір у судовому порядку не оскаржений (а.с.131, 132 т.1).
За змістом протоколу допиту свідка ОСОБА_20 від 27 грудня 2017 року до нього звернувся знайомий ОСОБА_2 та попросив тимчасово безкоштовно оформити на своє ім`я одне з місць у паркінгу, на що він погодився. Дане прохання ОСОБА_2 пояснив тим, що власник ( ОСОБА_27 ), який сплатив грошові кошти за паркінг, перебуває у Німеччині. За договором дарування ОСОБА_2 відчужив паркінг, розташований по АДРЕСА_2 , на його ім`я. Йому відомо про те, що даним паркінгом певний час користувався ОСОБА_1 , проте за яких підстав він ним більше не користується, йому не відомо. Приблизно у жовтні 2016 року йому зателефонував брат ОСОБА_2 - ОСОБА_28 та попросив приїхати за місцем розташування паркінгу для того, щоб підтвердити працівникам поліцій, що право власності на нього належить йому, а не ОСОБА_1 . Даним паркінгом він ніколи не користувався, він йому належав тимчасово, на прохання ОСОБА_2 . Приблизно через два місяці, коли приїхав ОСОБА_29 , ОСОБА_2 попросив переоформити місце у паркінгу на родича останнього – Богославського. Під час укладення нотаріальної угоди окрім нього були присутніми ОСОБА_29 та ОСОБА_3 ; ОСОБА_2 не було. Будь-яких витрат він не ніс, його участь була формальною, фактично власником паркінгу він ніколи не був (а.с.117, 118, 133, 134 т.1).
Згідно з протоколом допиту свідка ОСОБА_30 від 21 січня 2020 року КП «ІМБТІ» займалося реєстрацією прав власності до 01 січня 2013 року. Комунальне підприємство виготовило свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані по АДРЕСА_2 , на підставі рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради від 07 грудня 2012 року №1595. До вказаного рішення в обов`язковому порядку долучалися документи, які були підставою для його прийняття. Перевірку цих документів здійснювало бюро технічної інвентаризації. Акт приймання-передачі від 05 січня 2012 року наявний в матеріалах інвентаризаційної справи та 10 травня 2012 року долучений до Договору про створення спільної власності від 11 січня 2011 року. Вказані документи надав ОСОБА_2 при оформленні замовлення на технічну інвентаризацію підвального приміщення. Замовлення на проведення робіт з технічної інвентаризації було оформлено ОСОБА_2 11 серпня 2011 року. Технічний паспорт на підвальне приміщення видавався у 2012 році за її підписом за замірами на первинну інвентаризацію, яка була проведена 19 серпня 2011 року (а.с.119-121 т.1).
Відповідно до протоколу допиту свідка ОСОБА_23 від 12 березня 2020 року він познайомився з ОСОБА_2 під час виконання певного виду будівельних робіт за його замовленням. На той час він був директором ПМП «Джерело». Він укладав з ОСОБА_2 договір 9 років тому, який на певному етапі будівництва був розірваний у зв`язку з відсутністю у нього ліцензії. ОСОБА_2 частково розраховувався з ним готівковими коштами, а також безготівковим розрахунком на рахунок його фірми. Його фірма не будувала ОСОБА_2 підвальне приміщення. Вони виконували тільки такі види робіт: кладка, бетонна робота, заливка перекриття. Інші будівельні роботи він не міг виконати, оскільки у нього не було необхідної техніки. На момент укладення договору з ОСОБА_2 у нього не було жодної одиниці техніки; у нього була бригада у кількості 5-6 чоловік, які виконували будівельні роботи вручну, а саме кладка, бетонна робота, заливка (а.с.122, 123, 220, 221 т.1).
За змістом протоколу одночасного допиту свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_23 від 12 березня 2020 року ОСОБА_23 за запитання ОСОБА_1 пояснив, що грошові кошти в сумі 357 153 гривень від ОСОБА_2 , як інвестора підвального приміщення, за адресою: АДРЕСА_5 кут АДРЕСА_12 , не отримував. ПП «Джерело» в декларації 2011 року не зазначало вказану суму, з неї податки не сплачувалися. Акт приймання-передачі до КП «ІМБТІ» він не передавав (а.с.219 т.1).
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Частиною третьою статті 4 Закону України "Про інвестиційну діяльність" закріплено порядок інвестування та фінансування об`єктів житлового будівництва, зокрема, з використанням недержавних коштів, залучених від фізичних та юридичних осіб, у тому числі в управління, може здійснюватися виключно через фонди фінансування будівництва, фонди операцій з нерухомістю, інститути спільного інвестування, а також шляхом емісії цільових облігацій підприємств, виконання зобов`язань за якими здійснюється шляхом передачі об`єкта (частини об`єкта) житлового будівництва.
Відповідно до частини п`ятої статті 7 Закону України "Про інвестиційну діяльність" інвестор має право володіти, користуватися, розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). Згідно з частиною шостою статті 7 цього Закону інвестор має право на придбання необхідного йому майна у громадян і юридичних осіб безпосередньо або через посередників за цінами і на умовах, що визначаються за домовленістю сторін, якщо це не суперечить законодавству України, без обмеження за обсягом і номенклатурою.
Статтею 2 Закону України "Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю" визначено, що об`єкт інвестування - це квартира або приміщення соціально-побутового призначення в об`єкті будівництва, яке після закінчення будівництва стає окремим майном.
Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.
Майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.
Такі правові висновки викладено Верховним Судом у постановах від 21 грудня 2022 року у справі N 569/5399/20 (провадження N 61-7682св21), від 01 лютого 2023 року у справі N 569/6009/19 (провадження N 61-3803св22).
Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність").
Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.
Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах: від 30 січня 2013 року у справі N 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі N 6-36цс13, від 04 вересня 2013 року у справі N 6-51цс13, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2994цс15, від 07 грудня 2016 року у справі N 6-1111цс16.
Законодавством встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб, а інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Тобто інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою.
Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.
Подібні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17 (провадження N 14-8цс21), від 14 грудня 2021 року у справі N 344/16879/15-ц (провадження N 14-31цс20), у постановах Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі N 923/447/15.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За правилом статті 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України).
Власник має право витребовувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (частина перша статті 387 ЦК України).
Частина перша статті 388 ЦК України містить перелік підстав, за яких власник майна має право витребовувати своє майно, зокрема якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (підпункт 3 зазначеної статті).
Якщо майно було набуте безпідставно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Оскільки після виконання умов інвестиційного договору інвестор набуває майнові права на об`єкт інвестування, які після завершення будівництва об`єкта нерухомості та прийняття його до експлуатації трансформуються у право власності інвестора на проінвестований об`єкт з необхідністю державної реєстрації інвестором такого права за собою, то забудовник позбавлений права відчужувати об`єкт інвестування на користь будь-якої іншої особи.
Водночас, інвестор наділений правом вимагати повернення належного йому об`єкта інвестування від будь-якої іншої особи. Оскільки слід вважати, що у інвестора виникло право на об`єкт інвестування з моменту завершення будівництва, то він має право на його витребування. Судове рішення про задоволення позовної вимоги про витребування від (стягнення з) відповідача нерухомого майна є підставою для державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Вказана позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі N 359/5719/17 (провадження N 14-8цс21), на яку зокрема послався Верховний Суд у цій справі, направивши справу на новий апеляційний розгляд.
Встановлено, що 25 травня 2011 року між ОСОБА_1 та фізичною особою ОСОБА_2 укладено договір №3В/4/П про участь у спільному будівництві об`єкта « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_6 , об`єктом якого є місце для стоянки автомобіля за №3 розмірами 6,0 на 3,0 метри. Згідно з умовами договору будівництво підземного паркінгу здійснюється на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_2 на праві власності згідно з договором купівлі-продажу. Будівництво здійснює Генпідрядник ПМПП «Джерело», директор ОСОБА_23 (а.с.24-26 т.1).
Згідно з пунктом 2.1 Договору ОСОБА_2 зобов`язався побудувати та здати до експлуатації підземний паркінг, після чого передати у власність ОСОБА_1 до 30 листопада 2012 року.
В свою чергу, ОСОБА_1 зобов`язався здійснити фінансування будівництва об`єкта нерухомості, зокрема передати ОСОБА_2 суму в розмірі 64 000 гривень – еквівалент 8 000 доларів США, яка включає оплату за будівництво місця для стоянки автомобіля за №3. Вищезазначена сума становить вартість місця для стоянки автомашини №3 (пункт 3.1 Договору).
Відповідно до умов пункту 4.6 Договору ОСОБА_2 зобов`язався виконати в об`єкті нерухомості (місці для стоянки автомобіля) роботи, зазначені в пункті 1 Додатку №1 до даного Договору, та передати об`єкт нерухомості (місце для стоянки автомобіля) ОСОБА_1 за актом приймання-передачі до 30 листопада 2012 року.
Після підписання акту про приймання-передачу робіт та передачі об`єкта нерухомості у користування ОСОБА_2 зобов`язався передати ОСОБА_1 протягом двох місяців необхідні документи для оформлення ним права власності на місце для стоянки автомобіля у відповідності до діючого законодавства України (пункт 4.7 Договору).
ОСОБА_1 сплатив кошти ОСОБА_2 , проте останній умови договору не виконав, місце для стоянки автомобіля не передав, право власності оформлене на ім`я ОСОБА_2 як підвальне приміщення площею 603 кв.м.
Отже, права ОСОБА_1 ґрунтуються на інвестиційному договорі щодо будівництва нежитлового приміщення, який як потенційний первісний набувач спірного нерухомого майна, виконавши повністю умови договору, мав підстави очікування на отримання у власність проінвестованого ним об`єкта, однак був позбавлений можливості набути у власність майно, оскільки об`єкт, передбачений умовами договору, ОСОБА_2 не передано у власність позивача, майно відчужене третім особам, тобто вибуло з володіння позивача без його волі. 
Зважаючи на викладене, належним способом захисту прав інвестора слід вважати витребування майна з чужого незаконного володіння. 
У постанові від 22 січня 2025 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) виснувала, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05.12.2018 у справі №522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункти 38,39), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 11.02.2020 у справі №922/614/19 (пункт 50), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168).
Виходячи з викладеного, а також того, що рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради Ізмаїльського району Одеської області №1595 від 07 грудня 2012 року вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення виконавчого комітету ради відповідачу видано свідоцтво про право власності на нежитлове приміщення), то визнання положень цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.
Крім того, у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, також є неефективними (постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 148).
Таким чином, визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, свідоцтва про право власності, скасування рішення про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно, припинення та визнання права власності не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача, зокрема повернення у його володіння або користування спірного нежитлового приміщення, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 321 ЦК України).
Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.
Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 388 ЦК України встановлений перелік випадків, коли власник має право на витребування майна від добросовісного набувача.
Згідно статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Можливість власника реалізувати його право витребувати майно з володіння добросовісного набувача (тобто того, який не знав і не міг знати про те, що набуває майно, яке особа не мала права йому відчужувати) згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі (оплатно, безвідплатно) добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник може витребувати майно з володіння добросовісного набувача, який придбав його за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, є вичерпним (пункти 1-3 частини першої статті 388 ЦК України). Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК України).
Встановлено, що майно інвестора ОСОБА_1  відчужене   ОСОБА_3  безвідплатно, тому перешкоди для його витребування на користь позивача з огляду на встановлені обставини відсутні, тому  підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння.
Оскільки витребування майна на користь особи є підставою реєстрації за ним права власності, задоволення вимог про припинення права власності попереднього власника майна, та визнання права власності за позивачем є неефективним способом захисту прав, у задоволенні цих вимог слід відмовити.
Не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову доводи ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не був учасником угоди по будівництву нежитлового приміщення, відтак не має права вимоги, оскільки не доведене те, що існував інший об`єкт будівництва, окрім як підвальне приміщення в будинку за адресою: АДРЕСА_6 , а зазначення його в договорі від 25.05.2011 як підземний паркінг правового значення не має при виниклих правовідносинах.
Безпідставними є доводи ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про необхідність відмови в задоволенні позову про витребування майна через пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності, виходячи з наступного. 
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).
Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Вимога ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння звернута до відповідача ОСОБА_3 , тому перевірці підлягає дотримання строку саме по такій вимозі позивача.
Договір дарування із ОСОБА_3 укладений 19.01.2017, проте у справі відсутні відомості, що саме з часу його посвідчення у ОСОБА_1 існували відомості про набуття його у власність відповідачем.
За відомостями ЄДРСР інформація про набуття у власність спірного нежитлового приміщення ОСОБА_3 вперше наведена в ухвалі Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 12.07.2018 про забезпечення позову у справі №500/504/17, відтак з цього часу об`єктивно ОСОБА_1 міг дізнатися про перебування його у власності відповідача та відповідно протягом трьох років звернутися з позовом до суду.
У цій справі позивач звернувся з позовом 26.07.2023, однак в силу пунктів 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 цього Кодексу, були продовжені на строк дії такого карантину. В подальшому перебіг позовної давності був зупинений на строк дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, відтак ОСОБА_1 не попустив строк позовної давності. 
Положеннями пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. У постанові від 22 травня 2019 у справі №640/7778/18 Верховний Суд роз`яснив, що закриття провадження у справі згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
Відмовляючи в задоволенні зави про закриття провадження у справі в частині вимог, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 пред`явив нові позовні вимоги про визнання незаконним та скасування пункту 1.28 рішення виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності та скасування реєстрації права власності, а також зазначив додаткові підстави позову.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки у справі №500/504/17 ОСОБА_1 не оскаржував підстави набуття у власність спірного нежитлового приміщення ОСОБА_2 , крім того, в рішеннях всіх інстанцій відсутні висновки по суті вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння, в їх задоволенні відмовлено за передчасністю, що предполагає право повторного звернення.
Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_2 на ухвалу суду про відмову в закритті провадження щодо частини вимог задоволенню не підлягає. 
Зважаючи на викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд не вбачає підстав для постановлення окремої ухвали за клопотанням ОСОБА_31 , оскільки в межах наданих відомостей, без попередньої перевірки всіх обставин, порушених в клопотанні, позбавлений можливості дійти висновку про порушення законодавства, на яке посилається заявник, адже відповідно до частини п`ятої статті 262 ЦПК України суд при постановленні окремої ухвали має зазначити не лише закон чи інший нормативно – правовий акт вимоги якого порушено, а і в чому саме полягає порушення. 
Адвокат Воронков В.О. не позбавлений права самостійного звернення до органів, компетентних у вирішенні порушених в клопотанні питань.
Також суд не вбачає підстав для застосування ст.148 ЦПК України до ОСОБА_1 , оскільки подані ним заяви не стали перешкодою для здійснення судочинства у цій справі.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
постановив:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_3  задовольнити частково.
Рішення Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року скасувати, ухвалити нове.
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Витребувати на користь ОСОБА_1 із володіння ОСОБА_3 3/100 частин нежилих приміщень, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 601, 3 кв.м; приміщення №ХІІІ, загальною площею 18 кв.м.
В решті позовних вимог – відмовити.
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року залишити без задоволення.
Ухвалу Ізмаїльського районного суду Одеської області від 19 травня 2025 року про відмову у закритті провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_1 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        

Судді: