справа № 538/2445/23                                          головуючий у суді І інстанції Луценко О.М.
провадження № 22-ц/824/9295/2025     суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
09 вересня 2025 року                                                                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого судді - Березовенко Р.В., 
суддів:                         Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,
з участю секретаря   Щавлінського С.Р. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, у якому просив:
визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти в розмірі 2 799 645,04грн;
визнати за позивачем право власності на 1/2 частину грошових коштів набутих сторонами під час шлюбу.
В обґрунтування позов у зазначав, що з 13 липня 2013 року сторони перебували у шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Під час шлюбу, як вказує позивач, він працював за кордоном, де регулярно отримував заробітну плату для повноцінного забезпечення та утримання сім`ї. За час перебування за кордоном позивачем набуто (зароблено) грошові кошти, а саме в розмірі 72 290,88 доларів США, що були перераховані на валютний рахунок НОМЕР_1 , який був відкритий на ім`я відповідача у АТ КБ «ПриватБанк».
Наразі шлюб між сторонами розірвано та вони проживають окремо. Шлюбний договір між подружжям не укладався. Інших домовленості про поділ майна не досягнуто, з огляду на що заявлені вимоги про поділ грошових коштів у розмірі 2 799 645,04 грн. між подружжям.
Крім того, під час перебування сторін у шлюбі відповідачка придбала 12 серпня 2022 року транспортний засіб BMW, днз НОМЕР_2 , який 14 квітня 2023 року відчужила без дозволу позивача.
Орієнтовна вартість авто на момент продажу становить 14 000,00 дол. США, що складає 505 090,60 грн, які також підлягають поділу.
Відповідач, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та недоведеними, просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що дані грошові кошти були перераховані позивачем добровільно та були витрачені на лікування спільної дитини, ремонт в квартирі та побут. Окрім того у судовому засіданні при розгляді справи про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, ОСОБА_1 особисто зазначав, що перераховані грошові кошти в загальній сумі 63600 доларів США призначалися на утримання дочки та повинні враховуватися як аліменти на утримання дитини. При цьому відповідачка зазначила, що залишок на рахунку в розмірі 15 000,00 доларів США, були зняті особисто позивачем.
Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.
Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку 17 березня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року та задовольнити позовні вимоги.
Посилається на те, що судом першої інстанції було досліджено, що позивач прохав врахувати переведені грошові кошти, як аліменти, однак весь аналіз судового рішення по справі №538/1299/23 був формальним з боку суду першої інстанції.
Так Лохвицьким районним судом Полтавської області було по справі №538/1299/23 призначено, зокрема, стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, щомісячно, починаючи з 01 січня 2023 року, і до досягнення донькою повноліття.
На виконання цього рішення було відкрито виконавче провадження №75272800, в якому вказані кошти не враховано як сплату аліментів. Так на липень 2024 року сума заборгованості по даному виконавчому провадженні становить 43 777,50 грн, що підтверджує той факт, що виконавчою службою не було враховано переведені кошти як оплату за аліменти.
Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - з дня подання такої заяви, що прямо передбачено статтею 191 СК України.
Посилання ж Оболонського районного суду м. Києва на конституційні обов`язки і передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а також кореспондується також зі ст. 180 СК України є необґрунтованими так як ОСОБА_2 , ні в справі №538/1299/23, ні в даній справі не надала докази витрат коштів, які їй переводились позивачу на утримання їх спільної доньки. Більш того таке твердження суперечить нормам ст. 191 СК України, адже аліменти сплачують тільки після подання відповідного позову/ заяви.
Таким чином, суд в порушення норм ЦПК України підійшов формально та поверхнево щодо оцінки доказів.
Додатково апелянт вказав на порушення судом процесуальних норм у зв`язку з недопуском його представника у судове засідання.
Так, 10 червня 2024 року адвокат позивача ОСОБА_4 подав заяву про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Оболонський районний суд м. Києва не виносив ухвалу про не допуск до участі у відеоконференції адвоката Савинського О.Г.
В день засідання, 19 вересня 2024 року, суддя Оболонського районного суду м. Києва Луценко О.М. заявив позивачу, що він не допускає його адвоката до участі в судовому засіданні посилаючись на відсутність відповідного клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, що є прямим порушенням норм Конституції України  та ЦПК України.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
26 та 28 травня 2025 року ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечила проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 травня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.
У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.
У судове засідання ОСОБА_2 не з`явилася, до відзиву на апеляційну скаргу долучила клопотання про розгляд справи без її участі.
Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач перебували у шлюбі з 13 липня 2013 року, який розірвано рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2023 року.
У період з 03 лютого 2020 року по 18 лютого 2022 року позивач перерахував на банківській рахунок відповідача в АТ КБ «Приват Банк» грошові кошти у розмірі 63 600 дол. США, що еквівалентно 2 294 554,44 грн, які позивач вважає спільною власністю подружжя.
Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 14 листопада 2023 року у справі №538/1299/23 встановлено, що відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі. Пояснив, що з позивачкою вони не проживають чотири роки, так як він був на заробітках. За цей час він перераховував їй на утримання дочки грошові кошти в загальній сумі 63 600,00 дол. США, вважає, що ці кошти повинні враховуватися як аліменти на утримання дитини.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 11 березня 2024 року встановлено, що надання відповідачем допомоги дитини у грошовій формі суд розцінив як добровільне виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, піклування про здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, оскільки обов`язок батьків утримувати свою неповнолітню дитину належить до конституційних обов`язків і передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України, в якій зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття, а також кореспондується також зі ст. 180 СК України.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції вважав доведеним, що грошові кошти в сумі 2 799 645,04 грн не відносяться до об`єкту спільної сумісної власності подружжя, оскільки вони перераховувалися позивачем добровільно для виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, піклування про здоров`я, її фізичний, духовний та моральний розвиток та вирішення побутових питань, отже, вони не підлягають поділу в порядку поділу майна подружжя.
Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.
Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Частиною 1 ст. 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню.
Згідно із ч. 2 та ч. 3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Частиною 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
У відповідності до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 04 березня 2021 року у справі №343/1294/18 набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Крім того, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).
Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №320/4938/17 зазначено, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Не потребують доказування обставини, встановлені рішення суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу.
Суть преюдиції полягає і в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку (постанова Верховного Суду від 18 квітня 2018 року в справі №753/11000/14-ц.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції правомірно вважав, що судові рішення у справі  №538/1299/23 мають преюдиційне значення для розгляду цієї справи, адже позивач при розгляді справи про стягнення з нього аліментів на утримання спільної з відповідачкою дитини повідомив суду, що перераховував їй на утримання дочки грошові кошти в загальній сумі 63600 доларів США, вважає, що ці кошти повинні враховуватися як аліменти на утримання дитини.
Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 застосовано доктрину venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі-  «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).
Так, ОСОБА_1 при розгляді справи №538/1299/23 ствердив, що грошові кошти в загальній сумі 63 600,00 доларів США вважає аліментами на утримання доньки, які у розумінні СК України є її особистою власністю, а не власністю сторін у справі. В той же час, у цій справі ОСОБА_1 заперечує попередні заяви та віднесення цих коштів до аліментів, що суперечить його попереднім заявам та є неприпустимим у приватноправових відносинах.
Щодо зазначення позивачем у позові про відчуження ОСОБА_2 спільного автомобіля подружжя без згоди позивача колегія суддів зазначає наступне.
Згідно частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.
У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.
Важливо, в даному випадку, при зверненні до суду з вимогою про поділ майна та при обґрунтуванні права на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходити з підстав набуття автомобіля в спільну сумісну власність подружжя, наслідків відчуження майна не в інтересах сім`ї, а також вжиття заходів для доведення дійсної вартості автомобіля на час вирішення спору (наприклад, висновок автотоварознавчого дослідження).
Виходячи з наведеного, у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі, без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.
Відповідна правова позиція зазначена, зокрема, в Постанові Верховного Суду від 17 серпня 2022 року по справі № 545/2396/20.
В той же час ОСОБА_1 у цій справі не ставить вимогу про визнання автомобіля BMW, днз НОМЕР_2 , придбаного ОСОБА_2 12 серпня 2022 року (у період коли сторони за повідомленням позивача у справі №538/1299/23 не проживали разом), а також вимогу про стягнення на його користь грошової компенсації вартості відчуженого автомобіля.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині процесуальних порушень суду
Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З матеріалів справи встановлено, що подане представником ОСОБА_1 - адвокатом Савинським О.Г. 10 червня 2024 року клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції суд першої інстанції розглянув та того ж дня постановивши ухвалу про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Верховний Суд у постанові від 23 березня 2023 року у справі №905/2371/21 зазначив, що процесуальне законодавство не містить приписів, які б унеможливлювали звернення до суду з єдиним (одним) клопотанням (заявою) щодо участі у всіх судових засіданнях по справі в режимі відеоконференції (що й було зроблено товариством) або передбачали звернення виключно з окремим клопотанням (заявою) щодо кожного судового засідання.
Оскільки суд першої інстанції клопотання представника позивача задовольнив та призначив судове засідання у режимі відеоконференції, позивач був присутній у судовому засіданні особисто, а непроведення судового засідання у режимі відеоконференції не призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що неучасть представника ОСОБА_1 у судовому засіданні не є підставою для скасування по суті законного та обґрунтованого рішення.
Інші доводи апеляційної скарги також не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та не спростовують висновків суду, а зводяться лише до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надано належну правову оцінку та тлумаченню норм права на розсуд апелянта.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Керуючись ст. ст. 375, 379, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 19 вересня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено 11 вересня 2025 року.
 
Головуючий:                                                                                               Р.В. Березовенко
 
Судді:                                                                                                            О.Ф. Лапчевська
 
                   Г.І. Мостова