29.09.25
22-ц/812/1408/25
Провадження № 22-ц/812/1408/25         

П О С Т А Н О В А 
іменем України

22 вересня 2025 року                                                м. Миколаїв
справа № 484/75/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Тищук Н.О.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Шаманської Н.О., 
із секретарем – Лівшенком О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу
ОСОБА_1 , подану його представником – 
адвокатом Окольчишиною Іриною Михайлівною,
на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 04 червня 2025 року суддею Шикерею І.А., в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено того ж дня), у цивільній справі за позовом 
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області 
про визнання недійсним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки та скасування його державної реєстрації,
у с т а н о в и в:
1.Описова частина
Короткий зміст вимог позовної заяви
У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним вище позовом.
Позивач зазначав, що 05 травня 2004 року, на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області від 01.03.2004 року №53-р, він отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії МК №087250 для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га, що розташована в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер 4825486700:08:000:0092. 
Однак, при зверненні до Державного кадастрового реєстратора з заявою про внесення до Державного земельного кадастру відомостей про земельну ділянку, отримав відмову. Відмова мотивована тим, що в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, розташована інша земельна ділянка.

Державним кадастровим реєстратором йому рекомендовано виправити зауваження – зокрема усунути перетин з земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041, де площа спів падіння складає 77,2596%. 
Власницею земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041є ОСОБА_2 , якій вона видана згідно Наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 1507-СГ від 16.03.2021 року.
За договором купівлі-продажу від 10.09.2023 року ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 .
Посилаючись на те, що ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області своїм Наказом №1507-СГ від 16.03.2021 року затвердило документацію із землеустрою та надало у власність ОСОБА_2 земельну ділянку, право власності на частину якої вже було зареєстровано за ним, позивач ОСОБА_1 просив визнати цей наказ недійсним.
Оскільки наказ ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №1507-СГ від 16.03.2021 року був виданий без достатніх правових підстав, то його недійсність тягне за собою й недійсність Договору купівлі-продажу, укладеного 10.09.2023 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .
Також для внесення відомостей про належну йому земельну ділянку до ДЗК, необхідно скасувати реєстрацію в ДЗК земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041.
Відповідачі участі у судових засіданнях не приймали, своєї думки стосовно позову не висловили.
Третя особа - Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області у своїх поясненнях зазначало, що обраний позивачем спосіб судового захисту є таким, що не відповідає вимогам ефективності, оскільки Наказ Головного управління №1507-СГвід16.03.2021року є розпорядчим актом індивідуальної дії, який вже вичерпав свою дію з моменту державної реєстрації спірної земельної ділянки за ОСОБА_2 .
Також, спірний наказ не може зумовлювати настання будь-яких правових наслідків, оскільки не є тим документом, на підставі якого зареєстровано право власності ОСОБА_3 , в існуванні якого і вбачається порушення прав позивача. 
Прийняття спірного Наказу Головним управлінням стало можливим лише після того, як спірна земельна ділянка була зареєстрована в Державному земельному кадастрі.
На час звернення позивача із позовом у Державному реєстрі речових прав актуальною інформацією є саме інформація про право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку, яке виникло на підставі Договору купівлі-продажу від10.09.2023 року №441. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю факту накладення земельних ділянок, тому відсутні підстави для скасування Наказу ГУ Держгеокадастру №1507-СГ від16.03.2021року. У зв`язку з цим також відсутні підстави для задоволення похідних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу та про державну реєстрацію земельної ділянки у Державному земельному кадастрі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Окольчишину І.М., посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Узагальнені доводи апеляційної скарги
Апеляційна скарга мотивована помилковістю висновку суду про обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права, оскільки інакше поновити реєстрацію належної позивачу земельної ділянки неможливо. 
Порушення прав позивача підтверджується рішенням Державного кадастрового реєстратора Відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області № РВ-6800234992024 від 19.12.2024 року, яке підтверджує що належна позивачу земельна ділянка, на 77,2596% перетинається з земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041.
Також апелянт вважає неспроможним твердження суду про суперечності у назвах сільських рад – Софіївська та Мигіївська, на території яких розташована спірна земельна ділянка, оскільки зміна назви сільради є наслідком реформи ОТГ.
Узагальнені доводи інших учасників 
Відзивів на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.
2.Мотивувальна частина
Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином, однак участі у судовому засіданні не приймали.
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Встановлені судом першої інстанції обставини справи
Судом встановлено, що 05 травня 2004 року ОСОБА_1 отримав Державний акт серії МК № 087250 на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:08:000:0092, на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області від 01.03.2004 року №53-р для ведення особистого селянського господарства площею 2,00 га, що розташована в межах території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, кадастровий номер 4825486700:08:000:0092. 
Звернувшись до Державного кадастрового реєстратора Відділу №2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_1 отримав рішення № РВ-6800234992024 від 19.12.2024 року, у якому зазначено, що належна позивачу земельна ділянка, на 77,2596% перетинається з земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041.
Державним кадастровим реєстратором Назімову С.В. рекомендовано виправити зауваження – зокрема усунути перетин з земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041, де площа співпадіння складає 77,2596%. 
Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041 було надано ОСОБА_2 на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 1507-СГ від 16.03.2021 року.
10.09.2023 року ОСОБА_2 за договором купівлі-продажу відчужила належну їй земельну ділянку ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області №1507-СГ від 16.03.2021 року, як такого що виданий без достатніх правових підстав. З огляду на це ОСОБА_1 також просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 10.09.2023 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . Також для внесення відомостей про належну йому земельну ділянку до ДЗК, просив скасувати реєстрацію в ДЗК земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041.
Дослідивши наявні у справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що твердження позивача та його представника про накладання вказаних земельних ділянок є неспроможними, нічим не підтвердженими, у тому числі у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 згідно Державного акту на право приватної власності на землю було передано у власність земельну ділянку площею 2,00 га, яка розташована на території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області для ведення особистого селянського господарства, а ОСОБА_2 було виділено 2.0000 га земельної ділянки числі багаторічних насаджень із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах території Мигіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області.
Клопотань про призначення у справі земельно-технічної експертизи ані позивач, ані його представник не заявляли і висновку експерта, в порядку статті 106 ЦПК України суду не надали.
До того ж, ані позивачем, ані його представником до позову не додано доказів вжиття досудового врегулювання даного спору, адже відмова державного кадастрового реєстратора, за своєю суттю, містить суто рекомендаційний характер, щодо виправлення внесених нею зауважень, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити, що між сторонами існує спір.
Позиція апеляційного суду
Зазначені висновки суду першої інстанції апеляційний суд вважає безпідставними.
У своїй апеляційній скарзі сторона позивача посилалась на неспроможність висновку суду першої інстанції щодо недоведеності накладення земельних ділянок, у зв`язку з відмінністю у назвах сільських рад - Софіївська та Мигіївська. При цьому зазначала, що зміна назви сільської ради відбулася внаслідок реформи ОТГ відповідно до Закону України "Про добровільне об`єднання територіальних громад".
Однак доказів цього позивачем та його представником апеляційному суду не надано. 
Не з`ясовував цього факту і суд першої інстанції.
Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог у зв`язку з розбіжностями у назвах сільських рад – Софіївська та Мигіївська, апеляційний суд вважає передчасним та необґрунтованим.
Також безпідставним апеляційний суд вважає висновок суду першої інстанції про недоведеність накладення земельних ділянок.
Так, накладення земельних ділянок підтверджується протоколом № ПП-6800008312024 та висновком щодо перевірки електронного документа, з яких вбачається, що державним кадастровим реєстратором відділу № 2 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області Когут Н.М. зроблено висновок про наявність перетину земельної ділянки, що знаходиться на території Софіївської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та належить ОСОБА_1 , та площа спів падіння складає 77,2596%.
З цих підстав державний кадастровий реєстратор своїм рішенням № РВ-6800234992024 від 19 грудня 2024 року відмовив ОСОБА_1 у внесенні до Державного земельного кадастру відомостей щодо належної йому земельної ділянки та рекомендував усунути зауваження, у тому числі – перетин з земельною ділянкою з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041.
Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність накладення земельних ділянок теж є безпідставним.
Щодо належності обраного стороною позивача способу захисту порушеного права, апеляційний суд виходить з такого.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).
Частинами першою, другою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. 
Відповідно до частини четвертої статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Окольчишину І.М., посилався на те, що земельна ділянка з кадастровим номером 4825486700:08:000:0092 була виділена йому на підставі розпорядження Первомайської райдержадміністрації Миколаївської області від 01.03.2004 року №53-р, тоді як власниця земельної ділянки з кадастровим номером 4825486700:08:000:1041 ОСОБА_2 отримала її на підставі Наказу ГУ Держгеокадастру у Миколаївській області № 1507-СГ від 16.03.2021 року.
Таким чином, на думку позивача, співпадіння площі земельних ділянок на 77,2596% виникло внаслідок виділення ОСОБА_2 земельної ділянки, яка вже належала йому на праві власності.
Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.
Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.
Такі вимоги є неналежними способами захисту права власника, оскільки їх задоволення не відновить володіння позивачем його майном. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) дійшла висновку, що коли позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.
Разом з тим, для вирішення таких спорів земельна ділянка, для витребування якої наявні підстави, має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі.
Витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосований щодо всієї земельної ділянки, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні позивача.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 09 квітня 2025 року у цивільній справі № 686/11964/18 (провадження № 61-9093св22.
Отже, заявлення стороною позивача позовних вимог про визнання недійсним та скасування наказу, визнання недійсним договору купівлі продажу земельної ділянки та скасування його державної реєстрації, є неналежним способом захисту оскільки не призведе до поновлення прав позивача.
Однак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, як на підставу для відмови, посилався на недоведеність накладення земельних ділянок, що визнано колегією суддів безпідставним. 
Таким чином, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, але з інших підстав, а саме – у зв`язку з обранням позивачем неналежного способу захисту порушеного права.
З огляду на викладене колегія суддів вважає за необхідне рішення суду першої інстанції змінити та відмовити у задоволенні позовних вимог з інших підстав, а саме з підстав, викладених у мотивувальній частині цієї постанови.
Апеляційна скарга при цьому підлягає частковому задоволенню.
Згідно зі статтею 141 ЦПК судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Однак, оскільки апеляційний суд своєю постановою залишає без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, понесені ОСОБА_1 судові витрати залишаються за його рахунок.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником – адвокатом Окольчишиною Іриною Михайлівною, задовольнити частково.
Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 04 червня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну його частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня  ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.

Головуючий                                        Н.О.Тищук
Судді:                                                Т.Б.Кушнірова
Н.О.Шаманська

---------------------------------
Повний текст постанови виготовлено 29 вересня 2025 року