22.09.25
22-ц/812/1630/25

Єдиний унікальний номер судової справи:490/3255/25
Провадження №22-ц/812/1630/25 Доповідач суду апеляційної інстанції Самчишина Н.В.

Постанова
Іменем України

22 вересня 2025 року м. Миколаїв справа № 490/3255/25
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого – судді Самчишиної Н.В.,
суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,
із секретарем судового засідання – Повертайленко Ю.В.,
за участі: представника позивача – Ішбулатової С.Р.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2025 року, ухвалене у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: ОСОБА_2 , Міністерство оборони України, про стягнення збитків та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

встановив:

30 квітня 2025 року ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Ішбулатову С.Р., звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення збитків та компенсації моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
Позовна заява мотивована тим, що 18 вересня 2024 року у м. Миколаєві на проспекті Героїв України, біля будинку 9Р сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Nissan Patrol», реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та транспортного засобу «КРАЗ 250» реєстраційний номер НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ) під керуванням ОСОБА_2 , внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження. ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у ВЧ НОМЕР_1 та користувався службовим автомобілем «КРАЗ 250» реєстраційний номер НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ).
29 жовтня 2024 року постановою Центрального районного суду міста Миколаєва у справі №490/8461/24 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.
Відповідно до висновку звіту №201-24-1 від 14 жовтня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власнику автомобіля «Nissan Patrol», реєстраційний номер НОМЕР_2 , становить 294 600, 88 грн.
У грудні 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України перерахувало позивачу в якості виплати страхового відшкодування грошові кошти у сумі 160 000 грн. 
18 березня 2025 року позивач здійснив повну оплату у розмірі 328 200 грн за ремонт автомобіля після ДТП. Різниця між фактичним розміром шкоди, зазначеним у акті №3 прийому-передачі виконаних робіт від 18 березня 2025 року, і страховою виплатою, складає 168 200,00 грн (328 200 грн – 160 000,00 грн).
Крім того, позивач зазначав, що пошкодженням транспортного засобу та бездіяльністю відповідача та військовослужбовця щодо улагодження питання відшкодування шкоди, позивачу заподіяна моральна шкода, яку він оцінив в розмірі 50000,00 грн.
Неможливість користуватися автомобілем впродовж тривалого часу суттєво вплинуло на якість життя позивача та негативно вплинуло на його психоемоційний стан.
Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути на відшкодування збитків завданих пошкодженням транспортного засобу суму у розмірі 168 200 грн, відшкодування моральної шкоди 50 000 грн та судові витрати 39 182 грн.
16 червня 2025 року представниця Військової частини НОМЕР_1 – Митко М.М. подала до суду відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , посилаючись на те, що відповідач є неналежним, а ОСОБА_2 , який є військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 та за яким закріплено майно - автомобіль КРАЗ 205/100 в.н. НОМЕР_5 , сам повинен нести всю повноту відповідальності.
Крім того, зазначала, що Військова частина НОМЕР_1 не була запрошена для участі в проведенні оцінки майна, а досудова вимога до військової частини і запрошення на огляд транспортного засобу надійшли вже після ремонту автомобіля. На думку представниці відповідача, в діях позивача вбачається зловживання процесуальним правами, а саме явне не бажання позивача огляду відповідачем пошкодженого транспортного засобу, та приховування його фактичних пошкоджень, що ставить під сумнів і результати експертної оцінки та дійсні обсяги виконаних робіт з ремонту автомобіля Nisan Patrol реєстраційний номер НОМЕР_2 ФОП ОСОБА_3 , а як наслідок і розміру вартості фактичних витрат на ремонт автомобіля. Враховуючи, що станом на 18 березня 2025 року автомобіль вже було відремонтовано, то і була відсутня доцільність огляду вже відремонтованого автомобіля представниками Військової частини НОМЕР_1 . На підставі викладено представниця відповідача вказувала, що підлягає сумніву і достовірність оцінки автомобіля експертом, оскільки позивач вчинив всі дії для того, щоб відповідач не зміг оглянути пошкоджений автомобіль та замовити свою експертну оцінку. Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зазначила, що оскільки не вказана вартість конкретних послуг, то і відрахувати вартість із загальної суми та встановити реальну вартість виконаних робіт не представляєтеся можливим.
Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2025 року позов у ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, грошові кошти у розмірі 175200, 00 грн, які складаються з різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 168 200,00 грн та витрат на залучення експерта у розмірі 7 000,00 грн.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5000, 00 грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Стягнуто з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 18768, 00 грн, які складаються з витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15000,00 грн та судового збору у розмірі 3768,00 грн. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач є належним, а розмір матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, доведеним та неспростованим. Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування такої шкоди, а з урахуванням всіх обставин справи, керуючись принципом розумності і справедливості, вважав необхідним стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 5000,00 грн. 
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення суми стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу до 15000,00 грн, оскільки вважав, що вона буде об`єктивно відповідати вимогам співмірності.
Не погодившись з судовим рішенням, представниця Військової частини НОМЕР_1 Митко М.М. оскаржила його в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги, де посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просила скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовано тим, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення щодо витрат на залучення експерта у розмірі 7 000 грн вийшов за межі позовних вимог, які позивач в позові просив стягнути, як судові витрати. 
Оскільки ОСОБА_2 є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 та за ним закріплено майно – автомобіль КРАЗ 205/100 в.н. НОМЕР_5 , то у нього виникає законне право користуватися вказаним транспортним засобом і саме він повинен нести всю повноту відповідальності. Однак, оскільки він є військовослужбовцем і скоїв дорожньо-транспортну пригоду на військовому автомобілі, то МТСБУ відшкодувало потерпілому матеріальну шкоду в границі допустимих меж. Крім того, представник відповідача вказував, що розмір моральної шкоди є недоведеним, а стягнуті судом кошти могли б піти на закупівлю матеріалів, необхідних для здійснення завдань за призначенням для оборони нашої Держави.
Окрім цього в апеляційній скарзі представник відповідача зазначав ідентичні доводи з відзивом на позовну заяву щодо достовірності доказів про пошкодження автомобіля та їх ремонт. Вказував, що оскільки представником позивача у звіті про виконані роботи з надання правничої допомоги не була вказана вартість конкретних послуг, то і відрахувати вартість із загальної суми та встановити реальну вартість виконаних робіт не представляється можливим. Також звертав увагу на те, що на замовлення МТСБУ був наданий звіт №201-24 про незалежну оцінку майна, визначення вартості матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП, який було розпочато 30 вересня 2024 року та звершено 14 жовтня 2024 року. Згідно документів, які підлягають відшкодуванню, позивач просив відшкодувати витрати на залучення експерта в розмірі 7 000 грн, підставою вказано звіт №201-24-1, який є точною копією того, який був наданий МТСБУ. На думку відповідача, вказане є нічим іншим, як підставою для завищення ціни позову та стягнення в подальшому з держави, як перебуває в стані війни та використовує левову частку бюджету з метою захисту своїх громадян, для власного збагачення. На підставі наведених вище фактів щодо завищення вартості послуг на правову допомогу та зайво сплачених коштів за проведення оцінки збитків, відповідач вважав за необхідне визнати такі дії позивача зловживанням ним процесуальними правами та покласти на нього судові витати повністю.
ОСОБА_1 , діючи через свого представника – адвоката Ішбулатову С.Б., подав відзив на апеляційну скаргу, у якому наголошено на тому, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними. 
Інші учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористались.
Представник відповідача Митко М.М. в судове засідання не з`явилася, направивши до суду через систему «Електронний суд» письмову заву про розгляд справи за її відсутності.
Представник позивача –адвокат Ішбулатова С.Б. у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти вимог апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про причини неявки апеляційний суд не повідомили, будучи належним чином повідомленими про день, час і місце розгляду справи.
За приписами частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосується фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (частина 2 статті 367 ЦПК України).
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 вересня 2024 року у місті Миколаєві на проспекті Героїв України, біля будинку 9Р, водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «КРАЗ-250» реєстраційний номер НОМЕР_3 , в порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.1, 13.1 АДР України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руну, не дотримався безпечної дистанції, скоїв зіткнення з транспортним засобом «Nissan Patrol» державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду, власником якого є дружина позивача – ОСОБА_4 .
ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та користувався службовим автомобілем «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 .
Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року у справі №490/8461/24 він був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП та до нього застосовано адміністративне стягнення.
19 вересня 2024 року позивач звернувся із заявою та повідомленням до МТСБУ про ДТП та відшкодування збитків у межах граничного розміру страхової виплати.
30 вересня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ФОП ОСОБА_5 для проведення незалежного експертного дослідження. 30 вересня 2024 року згідно квитанції №TS207924, яка наявна в матеріалах справи, ним було перераховано грошові кошти на реквізити ФОП ОСОБА_5 у розмірі 7000,00 грн.
Відповідно до звітів №201-24-1 (на замовлення позивача) та № 201-24 (на замовлення МТСБУ) від 14 жовтня 2024 року вартість матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП власнику автомобіля «Nissan Patrol» реєстраційний номер НОМЕР_6 на дату ДТП 18 вересня 2024 року становить 294 600,88 грн. Ринкова вартість автомобіля на 18 вересня 2024 року дорівнювала 1 334 712,75 грн, вартість відновлювального ремонту – 740 791 грн (з урахуванням ПДВ в запчастинах).
Відповідно до виписки по банківському рахунку у грудні 2024 року на рахунок позивача зараховано 160 000,00 грн страхової виплати від МТСБУ по вказаному вище ДТП.
25 лютого 2025 року ФОП ОСОБА_3 позивачу виставлено рахунок-фактуру №CФ-5 на оплату ремонту пошкоджень транспортного засобу після ДТП на суму 328 200,00 грн.
18 березня 2025 року позивач, згідно вказаного рахунка, здійснив повну оплату у розмірі 328 200,00 грн за ремонт автомобіля після ДТП, що підтверджується квитанцією, яка наявна в матеріалах справи. Того ж дня, між позивачем та СТО (ФОП ОСОБА_3 ) підписано акт №3 прийому-передачі виконаних робіт, згідно якого проведено відповідні роботи по відновленню автомобіля на суму 328200,00 грн.
14 березня 2025 року представником позивача – адвокатом Ішбулатовою С.Р. на адресу Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 та до ОСОБА_2 направлені запрошення на огляд автомобіля, а саме з метою повного, неупередженого та всебічного огляду транспортного засобу. Просила скористатись своїм правом на огляд автомобіля у строк до 14 квітня 2025 року включно. Відповідач правом на огляд автомобіля не скористався.
14 березня 2025 року представником позивача на адресу Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 направлено досудову вимогу, в якій запропоновано у добровільному порядку здійснити оплату різниці між страховою виплатою (160 000,00 грн) та фактичною вартістю відновлювальних робіт (328 200,00 грн) транспортного засобу «Nissan Patrol» державний номерний знак НОМЕР_7 після ДТП у розмірі 168 200,00 грн на банківський рахунок позивача. Строк на надання відповіді на дану пропозицію встановлено до 21 квітня 2025 року.
Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Матеріали справи свідчать про те, що сторонами у справі не оспорюється факт дорожньо-транспортної пригоди, вина ОСОБА_2 та отримання позивачем від МТСБУ суми страхового відшкодування у розмірі 160 000,00 грн.
Положеннями частини першої статті 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.
З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». 
За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.
Виходячи із наведених норм права, шкода (в тому числі моральна), завдана внаслідок ДТП з вини водія, який виконував трудові обов`язки та на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №426/16825/16-ц (провадження № 14-497цс18) зроблено висновок, що аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Матеріали справи свідчать про те, що 18 вересня 2024 року у місті Миколаєві на проспекті Героїв України, біля будинку 9Р водій ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 , в порушення вимог п.п.2.3 «б», 12.1, 13.1 АДР України, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не зреагував на її зміну, не вибрав безпечної швидкості руну, не дотримався безпечної дистанції, скоїв зіткнення з транспортним засобом «Nissan Patrol» реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , який рухався попереду. ОСОБА_2 на момент ДТП проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та користувався службовим автомобілем «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 .
Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу.
Внаслідок вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди завдано технічних пошкоджень автомобілю «Nissan Patrol» реєстраційний номер НОМЕР_2 , власником якого є дружина позивача - ОСОБА_4 
Спеціальний транспортний засіб «КРАЗ 250» реєстраційний номер НОМЕР_3 (військовий номерний знак НОМЕР_4 ), яким керував ОСОБА_2 під час ДТП, зареєстровано за Військовою частиною НОМЕР_1 , що підтверджується листами ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 березня 2025 року, ІНФОРМАЦІЯ_2 від 19 березня 2025 року.
Відповідач не заперечував те, що військовослужбовець ОСОБА_2 на момент ДТП, 18 вересня 2024 року перебував на службі та користувався службовим автомобілем «КРАЗ-250» державний номерний знак НОМЕР_3 .
Відповідно до статті 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння бойова та інша техніка, боєприпаси.
Згідно зі статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна.
Відповідно до частини другої статті 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління.
Згідно з частиною першою статті 137 Господарського кодексу України правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом).
Відповідно до статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України» за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. 
Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України.
Військова частина НОМЕР_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_8 ) є самостійною (окремою) юридичною особою, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Оскільки шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм, суд вважає, що саме ВЧ НОМЕР_1 несе відповідальність за спричинену позивачу пошкодженням транспортного засобу шкоду. Оскільки, володільцем джерела підвищеної небезпеки є ВЧ НОМЕР_1 , то шкода підлягає відшкодуванню саме військовою частиною на підставі положень ст. 1172 ЦК України.
Шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною, що вказано у правовому висновку, що викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі№ 243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч.4ст.263 ЦПК України.
Отже, на момент ДТП ОСОБА_2 перебував у трудових відношеннях із Військовою частиною НОМЕР_1 , як військовослужбовець, та під час ДТП виконував службові обов`язки, тому належним відповідачем у даних правовідносинах по відшкодуванню заподіяної шкоди є саме військова частина.
Таким чином суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відшкодування шкоди з Військової частини НОМЕР_1 , як особи, з якою водій перебував у трудових відносинах.
Суд першої інстанції встановив, що за звітом суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 № 201-24-1 від 14 жовтня 2024 рок, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Nissan Patrol» реєстраційний номер НОМЕР_2 , на дату ДТП – 18 вересня 2024 року, становить 294 600, 88 грн; ринкова вартість автомобіля - 1 334 712,75 грн.
МТСБУ здійснено страхове відшкодування у розмірі 160 000,00 грн.
18 березня 2025 року позивач, згідно рахунка ФОП ОСОБА_3 здійснив повну оплату у розмірі 328 200,00 грн за ремонт автомобіля після ДТП, що підтверджується квитанцією, яка наявна в матеріалах справи. Того ж дня, між позивачем та СТО (ФОП ОСОБА_3 ) підписано акт №3 прийому-передачі виконаних робіт, згідно якого проведено відповідні роботи по відновленню автомобіля на суму 328 200,00 грн.
Ці обставини не були спростовані відповідачем в силу статей 12, 81 ЦПК України.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 168 200 грн.
Доводи апеляційної скарги про те, що при проведенні оцінки вартості завданих збитків відповідач не був присутній, не був сповіщений та не був залучений, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до пункту 5.2 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів (затв. Наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.2009 № 1335/5/1159, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 р. за № 1074/8395) виклик заінтересованих осіб для технічного огляду здійснюється у разі потреби.
Доказів на спростування розміру матеріального збитку відповідачем не надано, правом на призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи відповідач не скористався. Тобто, ці обставини не були спростовані відповідачем в силу статей 12, 81 ЦПК України.
Також, колегія суддів погоджується з правильним висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача витрат, пов`язаних із оплатою послуг щодо складання звіту в розмірі 7000,00 грн, що відносять до майнової шкоди, пов`язаної з ДТП, а його доводи на спростування цих витрат, вихід суду за межі позову, колегія суддів вважає необґрунтованими.
Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, урахувавши обставини справи, істотність вимушених змін у житті позивача, характер, тривалість та обсяг заподіяних йому моральних страждань та з урахуванням вимог розумності і справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у зв`язку із пошкодженням майна в розмірі 5 000,00 грн.
Щодо розподілу судових витрат.
Стаття 59 Конституції України гарантує кожному право на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
За правилами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Приписами частини 1 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.
Положення частин 2, 3 статті 137 ЦПК України визначають для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з частиною 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Приписами пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) передбачено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Статтею 19 Закону № 5076-VI визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Відповідно до пунктів 6, 9 частини 1 статті 1 Закону № 5076-VI інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення.
Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Згідно зі статті 30 Закону № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
Аналізуючи наведені правові норми, колегія суддів зазначає, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 300/941/19 та від 31 березня 2020 року у справі №726/549/19.
Так, в матеріалах справи наявні договір про надання правничої допомоги №1-25/0312 від 12 березня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом Ішбулатовою С.Р.
Крім того, на підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем до суду надані наступні документи: звіт про виконані роботи № 3-25/0312 від 30 квітня 2025 року в якому міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та витрачений час на суму 30000 грн; акт приймання – передачі виконаних послуг № 2-25/0312 до договору про надання правничої допомоги № 1-25/0312 від 12 березня 2025 року від 30 квітня 2025 року на суму 30 000 грн за інформаційно-консультативні послуги, складання процесуальних документів та представництва інтересів заявника в суді відповідно до умов договору; рахунок на оплату та квитанцію до платіжної інструкції №0.0.42444474356.1 від 13 березня 2025 року про оплату позивачем послуг з надання правничої допомоги згідно договору № 1-25/0312 від 12 березня 2025 року у сумі 30 000 грн.
В цілому, з вказаних документів вбачається, що позивач поніс витрати в суді першої інстанції на послуги адвоката у розмірі 30 000,00 грн, з яких суд, з урахуванням вимог співмірності, стягнув 15 000 грн. Посилання заявника, що надані документи на підтвердження цих витрат не відповідають вимогам закону є безпідставними. Будь-яких доказів на спростування заяви позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідачем не надано.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.
Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки місцевим судом, з якими погоджується апеляційній суд.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до статті 375 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 08 липня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими статтею 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
       
Головуючий                        Н.В. Самчишина

Судді:                        В.В. Коломієць

               Т.В. Серебрякова 

Повна постанова складена 23 вересня 2025 року.