ПОСТАНОВА
Іменем України

17 вересня 2025 року   
Київ
справа №340/8675/23
адміністративне провадження №К/990/47365/24
    
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
головуючого судді - Гімона М.М. (суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л.І.,  Юрченко В.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції справу № 340/8675/23 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Кіровоградській області про визнання протиправним та скасування рішення, провадження у якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року (головуючий суддя - Чабаненко С. В., судді: Білак С. В., Юрко І. В.),
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області (далі - відповідач, ГУ ДПС), в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення №269382-2410-1128-UA35080030000042560 від 01 серпня 2023 року, яким нараховано податкові зобов`язання зі сплати земельного податку в сумі 219083, 80 грн.
На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що земельна ділянка використовується Фермерським господарством «ПІВДЕННЕ» (далі - ФГ «ПІВДЕННЕ») з дня його державної реєстрації (29 лютого 2000 року), яке і є належним платником земельного податку. Відповідно, на переконання ОСОБА_1 , нарахування такого зобов`язання йому як фізичній особі є протиправним.
Кіровоградський окружний адміністративний суд рішенням від 05 лютого 2024 року позов задовольнив, податкове повідомлення-рішення визнав протиправним і скасував.
Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 04 листопада 2024 року рішення суду першої інстанції скасував і ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив.
Вирішуючи спір між сторонами, суд першої інстанції встановив такі обставини.
На підставі Державного акта на право постійного користування землею серії КР №00179, який виданий 24 лютого 2000 року ОСОБА_2 (батько позивача) на підставі рішення 10 сесії Олександрійської районної ради народних депутатів від 13 січня 2000 року за №125, ОСОБА_2 надано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 50 га, з кадастровим номером 3520355400:02:002:9006, яка розташована за адресою - Кіровоградська область, Олександрійський район, Новопразька селищна рада (Новопразька селищна ОТГ) для ведення селянського /фермерського/ господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №180.
Після отримання вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 заснував ФГ «ПІВДЕННЕ».
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в межах цієї справи позивач - ОСОБА_1 не був і не є користувачем земельної ділянки загальною площею 50 га з кадастровим номером 3520355400:02:002:9006. Також суд першої інстанції звернув увагу, що у питанні визначення належного платника плати за землю у випадках, коли земля надавалася фізичній особі, яка в подальшому заснувала фермерське господарство, є неоднозначною (постанови Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 814/1005/16, від 13 вересня 2019 року у справі №120/4362/18-а, від 28 серпня 2018 року у справі №808/3798/16, від 10 липня 2020 року у справі №0240/2978/18-а). Однак, суд першої інстанції звернув увагу на наявність більш пізніх правових позицій, які висловила Велика Палата Верховного Суду (від 23 червня 2020 року у справі №179/1043/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі №615/2197/15-ц, від 01 квітня 2020 року у справі №320/5724/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18), які і підлягають врахуванню у цій справі. За змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, як зазначив суд першої інстанції, з моменту державної реєстрації фермерського господарства та набуття прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. Після отримання у постійне користування земельної ділянки, наданої для ведення селянського (фермерського) господарства, та проведення державної реєстрації такого господарства постійним користувачем цієї ділянки є відповідне господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що у позивача відсутній обов`язок зі сплати земельного податку з фізичних осіб за земельну ділянку з кадастровим номером 3520335400:02:002:9006, оскільки відповідний обов`язок покладено на ФГ «ПІВДЕННЕ», яке є фактичним землекористувачем, що підтверджується усіма доказами у справі та не спростовано відповідачем. Також суд врахував доводи позивача про те, що після смерті батька - ОСОБА_2 , спадкові права щодо постійного користування землею ніким не успадковані /у зв`язку зі створенням фермерського господарства/, що підтверджено і висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі №179/1046/16-ц.
Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про необхідність врахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2018 року у справі № 808/3798/16, від 13 вересня 2019 року у справі № 120/4362/18-а, від 10 липня 2020 року у справі № 0240/2978/18-а, а також в постанові Верховного Суду, ухваленій у складі колегії суддів судової палати з розгляду справ щодо податків, зборів та інших обов`язкових платежів Касаційного адміністративного суду від 18 червня 2021 року у справі № 400/1730/19. Суд зазначив, що земельні ділянки перебували у фактичному користуванні ФГ «ПІВДЕННЕ», проте, позивач не оформив належним чином передачу земельних ділянок фермерському господарству як землекористувачу. Таким чином, за висновком апеляційного суду, оскільки орендарем земельних ділянок є фізична особа ОСОБА_1 , то саме на нього відповідно до пункту 288.2 статті 288 ПК України покладено обов`язок щодо сплати орендної плати згідно з договорами оренди землі. Той факт, що використання земельних ділянок відбувається через створене позивачем ФГ «ПІВДЕННЕ», не змінює статусу позивача як орендаря земельних ділянок та не звільняє його від визначеного чинним законодавством обов`язку сплачувати орендну плату. Не звільняє його від цього обов`язку і фактична сплата Фермерським господарством «ПІВДЕННЕ» орендної плати за землю. Платник податку, як це встановлено підпунктом 7.1.1 пункту 7.1 статті 7 ПК України, є обов`язковим елементом податку, який визначається виключно нормами ПК України. Статтею 2 ПК України встановлено, що зміна положень цього Кодексу може здійснюватися виключно шляхом внесення змін до цього Кодексу.
Суд апеляційної інстанції визнав помилковим посилання суду першої інстанції на висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 23 червня 2020 року у справі № 179/1043/16-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19, оскільки в даних справах судом не вирішувалося питання застосування норм статті 288 ПК України, тому підстав для їх врахування при вирішенні цієї справи немає. Також апеляційний суд не взяв до уваги посилання суду першої інстанції на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 814/1005/16, оскільки фактичні обставини в ній, відмінні від обставин у справі, що розглядається.
Не погодившись з постановою суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення ним норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.
Касаційна скарга обґрунтована тим, що Верховний Суд ухвалою від 16 травня 2024 року передав справу №320/6885/23, правовідносини в якій є подібними до правовідносин у справі, у якій подано касаційну скаргу, на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Однак, остання не прийняла справу до розгляду і повернула її ухвалою від 13 червня 2024 року. Велика Палата Верховного Суду підкреслила, що вона вже неодноразово викладала висновки щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах, зокрема, у постановах від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17, від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, № 695/1275/17, від 16 січня 2019 року у справі у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18, від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18, від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц. Також висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 927/79/19. Скаржник наполягає, що усталена практика Великої Палати Верховного Суду пов`язує момент набуття фермерським господарством прав та обов`язків орендаря земельної ділянки саме з моментом державної реєстрації фермерського господарства. Після такої реєстрації відбувається фактична заміна орендаря і саме з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась. Однак, суд апеляційної інстанції зазначених висновків Великої Палати Верховного Суду не врахував. 
Більш того, позивач наполягає, що суд апеляційної інстанції зробив висновки, які не відповідають суті спірних правовідносин. Так, землекористування від самого початку здійснювалося на підставі Державного акта на право постійного користування землею, а не договору оренди, і не самим позивачем, а батьком, який і був засновником ФГ.
Обґрунтовуючи доводи і вимоги касаційної скарги, ОСОБА_1 посилався на пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), на підставі якого Верховний Суд ухвалою від 19 грудня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі з метою перевірки зазначених доводів скаржника.
20 грудня 2024 року від ГУ ДПС через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому відповідач просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін. Відзив на касаційну скаргу, фактично, дублює висновки апеляційного суду. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіривши правильність застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та дотримання ним норм процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.
Відповідно до статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені пунктами 1, 4-7 частини третьої статті 353, абзацом другим частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги. У суді касаційної інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції. Зміна предмета та підстав позову у суді касаційної інстанції не допускається.
Виходячи зі змісту спірних правовідносин, а також доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ключовим питанням у цій справі, яке належало вирішити судам, було застосування статті 269 ПК України в контексті правомірності покладення на позивача обов`язку зі сплати плати за землю у формі земельного податку у правовідносинах, які характеризуються такою сукупністю обставин: (1) земельна ділянка була надана для ведення фермерського господарства на праві постійного користування батькові позивача; (2) після отримання права постійного користування земельною ділянкою батько позивача заснував ФГ «ПІВДЕННЕ», яке стало фактичним землекористувачем; (3) батько позивача помер, але право користування земельною ділянкою не переоформлювалося, а позивач є членом цього фермерського господарства і його головою.
Згідно з підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 ПК України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до статті 269 ПК України платниками плати за землю є платники земельного податку: власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування, а також платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
У постанові від 10 вересня 2020 року у справі №804/1749/17 Верховний Суд зазначав про відмінність платежів «орендна плата за землю» і «земельний податок», вказавши на обов`язковість для виникнення обов`язку зі сплати орендної плати за землю такої підстави як належним чином укладений договір оренди земельної ділянки. Одночасно в цій постанові Верховний Суд зазначив, що платником саме земельного податку є особа, яка фактично користується земельною ділянкою.
Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в тому числі з огляду на те, що безпосередньо позивач ніколи не набував права користування земельною ділянкою особисто як фізична особа, а на підставі спадкування таке право до позивача не переходило. Також суд першої інстанції дійшов висновку, що платником земельного податку є фактичний землекористувач, яким в даному випадку є ФГ «ПІВДЕННЕ».
Обставини, які встановлені судом першої інстанції (такі як, зокрема, відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку, які були б оформлені на позивача, смерть фактичного постійного землекористувача - фізичної особи - засновника фермерського господарства і фактичне використання земельної ділянки саме фермерським господарством, а не позивачем як фізичною особою) ані під час апеляційного перегляду справи, ані під час касаційного перегляду не заперечувалися сторонами.
Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції, адже вони відповідають висновкам, зокрема, Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18. У цій постанові суду зазначено, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) до фермерського господарства переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника.
У разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Звідси право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
Натомість, суд апеляційної інстанції, з огляду на зміст постанови суду, вирішував питання визначення платника плати за землю у формі орендної плати і дійшов висновку, що таким є саме позивач як орендар земельної ділянки. На обґрунтування своєї позиції суд посилався на правове регулювання, закріплене в тому числі у статті 288 ПК України (Орендна плата). Однак, обґрунтованого висновку про порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час визначення предмета доказування у справі, збору і дослідження доказів у справі, постанова апеляційного суду не містить. Відсутній в матеріалах справи і безпосередньо договір оренди земельної ділянки або докази його укладення з позивачем. Посилаючись на обов`язковість до врахування висновків Верховного Суду з питання застосування норм права, які викладені саме у подібних правовідносинах, апеляційний суд врахував висновки Верховного Суду у справах, спірним питанням у яких було визначення належного платника плати за землю у формі орендної плати. Натомість, у цій справі не спростованим є те, що спірні правовідносини виникли з питання правомірності покладення на позивача обов`язку зі сплати плати за землю у формі земельного податку в умовах, коли особа, яка отримала Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою і заснувала фермерське господарство, померла, а позивачем договір оренди на земельну ділянку не оформлювався.
Отже, проаналізувавши зміст оскаржуваної у цій справі постанови апеляційного суду, суд касаційної інстанції вважає, що вона не відповідає вимогам статті 242 КАС України. Суд апеляційної інстанції скасував судове рішення, яке відповідає закону, що відповідно до статті 352 КАС України є підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідно до частини шостої статті 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (частина перша статті 139 КАС України). При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору (частина третя статті 139 КАС України).
За подання касаційної скарги позивач не сплачував судовий збір на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір». Відповідно, у цій справі відсутні судові витрати по сплаті судового збору, які б підлягали розподілу між сторонами за наслідками касаційного перегляду справи.
Разом з тим, до касаційної скарги додано заяву, в якій позивач заявляє про свій намір відшкодувати витрати, пов`язані з розглядом справи, зокрема на професійну правничу допомогу, докази понесення та розміру яких будуть подані у строк, передбачений частиною сьомою статті 139 КАС України. До заяви додано детальний опис робіт, виконаних адвокатом, вартість яких складає 10000 грн.
Відповідно до частини сьомої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Частиною третьою статті 143 КАС України встановлено, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Відповідно до частин четвертої - п`ятої статті 143 КАС України у редакції, чинній з 16 липня 2025 року, у випадку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.
Відповідно до частини сьомої статті 134 КАС України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає за необхідне відкласти розгляд питання про розподіл судових витрат на правничу допомогу, який відбудеться протягом п`ятнадцяти днів з дня ухвалення цієї постанови суду. Запропонувати ГУ ДПС у триденний строк з дня отримання від ОСОБА_1 доказів на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу, пов`язаних з касаційним переглядом справи, подати клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з наведенням відповідних обґрунтувань (за наявності).
Керуючись статтями 139, 143, 341, 345, 352, 355, 356, 359 КАС України, суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 04 листопада 2024 року скасувати.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2024 року залишити в силі.
Розгляд питання про судові витрати, пов`язані із розглядом справи, провести без повідомлення учасників справи протягом п`ятнадцяти днів з дня ухвалення цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді | М.М. Гімон Л.І. Бившева   В.П. Юрченко