Справа № 145/2039/20
Провадження № 22-ц/801/2137/2025
Категорія: 20
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ратушняк І. О.
Доповідач:Стадник І. М.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
Іменем України
30 вересня 2025 року	  	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,
суддів: Войтка Ю.Б., Міхасішина І.В.
з участю секретаря судового засідання Кахно О.А.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2
апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі - представника ФОП ОСОБА_1 адвоката Путіліна Євгена Вікторовича 
на заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Ратушняка І.О.
у справі №145/2039/20
за позовом ОСОБА_2 (позивач)
до ОСОБА_3 (відповідач)
про визнання договору міни дійсним, 
встановив:
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2020 року ОСОБА_2 звернувся в районний з позовом до  ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 3 березня 2020 року між ним та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 в простій письмовій формі було укладено договір міни, за умовами якого він поміняв належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 3,0834 га, кадастровий номер 0524582800:01:002:0024, що знаходиться за адресою: Вінницька обл., Тиврівський р-н, Довгополівська сільська рада, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на земельну ділянку відповідачів, площею 3,3663 га, кадастровий номер 0524582800:01:003:0045, з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за тією ж адресою.
На виконання умов даного договору вони з відповідачами обмінялися оригіналами правовстановлюючих документів на земельні ділянки та передали один одному земельні ділянки в натурі. Крім того, ним було здійснено доплату різниці вартості земельних ділянок, погоджену між сторонами в розмірі 7 000 гривень на користь відповідачів.
Відповідачі також зобов`язалися оформити договір міни земельних ділянок у встановленому законодавством порядку, однак від нотаріального посвідчення договору в указаний в договорі строк ухилилися. На неодноразові прохання належним чином оформити договір міни відповідачі під різними приводами відмовляють, мотивуючи це або відсутністю у них коштів, або браком часу чи неможливістю з`явитись до нотаріуса у зв`язку з хворобою, зайнятістю тощо. Внаслідок цього він не має можливості зареєструвати земельну ділянку за собою та розпоряджатись нею.
Крім того, як йому стало відомо, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року позов задоволено. Вирішено визнати договір міни земельних ділянок, укладений 03 березня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 , дійсним. Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку площею 3,3663 га, кадастровий номер 0524582800:01:003:0045, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Довгополівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Судове рішення оскаржила особа, яка не брала участі у справі - ФОП ОСОБА_1 , представник якого ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування всіх обставин справи, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що вирішуючи спір суд першої інстанції безпідставно застосував частину 2 статті 220 ЦК України, не переконався, що з боку іншої сторони за договором дійсно має місце ухилення від нотаріального посвідчення договору, не перевірив підстави набуття позивачем права власності на земельну ділянку. Крім того, за наявності в матеріалах справи відомостей про смерть одного із співвласників, проігнорував даний факт, не з`ясував коло його спадкоємців та не залучив їх до участі в справі. 
Обґрунтовуючи порушення його прав оскаржуваним судовим рішенням, ФОП ОСОБА_1 посилається на те, що в 2018 році між ним з одного боку та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з іншого, було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). 
Вказує й на те, що оспорюваним договором порушуються вимоги ч. 3 ст. 131 ЗК України про можливість обміну лише тих земельних ділянок, які розташовані в межах одного масиву сільськогосподарського призначення. 
Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Федчук Т.М. просила закрити апеляційне провадження, оскільки ФОП ОСОБА_6 не обґрунтував яким чином оскаржуване ним судове рішення впливає на його права і обов`язки. Крім того зазначає, що апеляційна скарга подана після спливу трьох років з дня ухвалення судового рішення.
Провадження у справі в суді апеляційної інстанції
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 03 вересня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі.
Ухвалою від 15 вересня 2025 року закінчено підготовчі дії та призначено справу до судового розгляду.
В судовому засіданні представник особи, яка не брала участі у справі ФОП ОСОБА_1 адвокат Путілін Є.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах викладених в ній, та просив скасувати рішення суду першої інстанції. 
Представник позивача - адвокат Федчук Т.М. проти вимог апеляційної скарги заперечила, наполягає на позиції викладеній у відзиві на апеляційну скаргу. 
Відповідач ОСОБА_3 , якому судові повістки надсилалися за останньою відомою адресою місця проживання, відсутній за вказаною адресою, згідно з відміткою відділення зв`язку нібито є таким, що зник безвісти. 
Зазначене відповідно до частини 2 статті 372 ЦК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи, так як матеріали справи містять достатні дані про права і обов`язки сторін. 
Встановлені судом першої інстанції обставини 
Судом встановлено, що 03 березня 2020 між ОСОБА_2 (однієї сторона) та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 (друга сторона) в простій письмовій формі було укладено договір міни, відповідно до якого позивач поміняв належну йому на праві власності земельну ділянку, площею 3,0834 га, кадастровий номер 0524582800:01:002:0024, що знаходиться на території Довгополівської сільської ради Тиврівського району Вінницької області, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, на земельну ділянку відповідачів, площею 3,3663 га, кадастровий номер 0524582800:01:003:0045, з призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що знаходиться за тією ж адресою.
Відбулося повне виконання договору від 03 березня 2020 року, оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору міни земельних ділянок, на виконання умов даного договору сторони обмінялися оригіналами правовстановлюючих документів на земельні ділянки та передали один одному земельні ділянки в натурі. Крім того, ОСОБА_2 було сплачено різницю вартості земельних ділянок, погоджену між сторонами, в розмірі 7 000 гривень на користь відповідачів.
Крім того, вони домовилися про подальше нотаріальне посвідчення укладеного договору, однак після отримання коштів на виконання договору, на неодноразові прохання належним чином оформити договір міни відповідачі під різними приводами відмовлялися, мотивуючи це відсутністю у них коштів, браком часу чи неможливістю з`явитись до нотаріуса у зв`язку з хворобою, зайнятістю тощо. До того ж ОСОБА_4 незабаром помер.
Позиція апеляційного суду
За змістом положень статті 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку.
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
Зокрема, забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і ґрунтуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
Згідно зі статтею 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
У статті 18 ЦПК України зазначено, що обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
У частині першій статті 352 ЦПК України визначено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Критерії визначення, чи вирішені судовим рішенням права і свободи особи, не залученої до участі у справі, неодноразово були предметом перегляду Верховним Судом.
У постанові від 28 липня 2021 року у справі N 2-95/12 (провадження N 61-16854св20) Верховний Суд зазначив, що аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.
Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтями 15, 16 ЦПК України передбачено право на звернення до суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
Згідно частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Предметом оскарження в апеляційному порядку ФОП ОСОБА_6 , який не брав участі у справі, є рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року , ухвалене у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним.
Апеляційним судом встановлено, що 03 вересня 2018 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 з одного боку (далі – власники), та ФОП - ОСОБА_1 (землекористувач) було укладено договір про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), відповідно до якого власники надають землекористувачу право використовувати земельну ділянку, зазначену у пункті 1.2 цього договору для сільськогосподарських потреб на праві емфітевзису. 
За змістом п. 1.2 договору, в ньому йдеться про ту саму земельну ділянку, кадастровий номер 0524582800:01:003:0045, яка в подальшому ОСОБА_4 і ОСОБА_3 передана ОСОБА_2 в обмін на іншу земельну ділянку.
Відповідно до пункту 4.4 Договору землекористувач має право не лише самостійно господарювати на земельній ділянці, дотримуючись умов цього Договору, а і першочергове право придбання у власність земельної ділянки відповідно до закону Лише у разі недосягнення згоди про умови придбання земельної ділянки Землекористувачем власник має право вести переговори про продажу земельної ділянки з третіми особами.
Погоджений сторонами строк емфітевзису – 500 років.
Отже на підставі укладеного з ОСОБА_4 , ОСОБА_3 договору у ФОП ОСОБА_1 винило речове право на чуже майно, що зареєстроване в установленому законом порядку (п. 3 ч. 1 ст. 395 ЦК України), а відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 28 цього Кодексу. 
Відповідно до частини 4 статті 102-1 ЗК України особа, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, має право володіти та користуватися земельно ділянкою в повному обсязі відповідно до договору. Особа, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, може передавати її в оренду на строк, що не перевищує строк договору емфітевзису. 
Натомість власнику земельної ділянки, яким є ОСОБА_2 на підставі договору міни земельних ділянок, також належать правомочності з володіння, користування і розпорядження своїм майном на власний розсуд. 
Відтак зазначені права ОСОБА_2 , що виникли у нього на підставі договору міни, визнаного дійсним судом, й не обмежені договором емфітевзису, так як ОСОБА_2 не є його стороною, входять в пряму суперечність з правами ФОП ОСОБА_1 як емфітевта.
Крім того, як встановлено судом, договором передбачено переважне право землекористувача купівлі земельної ділянки.
Відповідно до пункту «б» частини 3 статті 131 ЗК України без згоди суб`єкта переважного права купівлі земельної ділянки можуть бути обміняні лише на земельні ділянки, розташовані у тому самому масиві земель сільськогосподарського призначення. 
Відповідно до статті 716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Згідно з частиною 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне посвідчення договору не вимагається.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції не врахував роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.13 постанови від 16 листопада 2009 року, №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за яким норми ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовуються щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210, 640 ЦК України пов`язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухиляється від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.
Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо дійсного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. 
Оскільки сторонами правочину не був дотриманий, визначений законом порядок укладення та оформлення договору міни земельних ділянок, позивачем не надано доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, підстави для задоволення позову відсутні.
Крім того, на час розгляду справи ОСОБА_4 помер, проте суд першої інстанції не витребував ні спадкової справи, для з`ясування кола спадкоємців, ні документів про його смерть, чим фактично вирішив спір без співвласника земельної ділянки та його правонаступників. 
За наведених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям у справі нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним.
Згідно положень ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення є, зокрема: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За змістом частини другої цієї статті неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
Щодо судових витрат 
Згідно з ч. 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, то з позивача ОСОБА_2 на користь ФОП ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1261,20 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст. 367, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Суд,
постановив:
Апеляційну скаргу представника Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 – адвоката Путіліна Євгене Вікторовича задовольнити.
Заочне рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 16 квітня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору міни дійсним відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Фізичної особи – підприємця ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.
Постнова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головучий:	І.М. Стадник  	
Судді:  	Ю.Б. Войтко   І.В. Міхасішин