КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 761/1024/24
номер провадження: 22-ц/824/10805/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та апеляційною скаргою Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від                    07 жовтня 2024 року у складі судді Пономаренко Н.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Київська міська рада, ОСОБА_1 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання користувачем квартири та зобов`язати вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - Шевченківська РДА), третя особа: Київська міська рада, ОСОБА_1 ,про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання користувачем квартири та зобов`язати вчинити дії.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної ради народних депутатів міста Києва від 22 січня 1970 року №48 закрито особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ОСОБА_3 , у зв`язку зі смертю останнього та відкрито два особових рахунки на вказану житлову площу: на кімнату, площею 18.5 кв.м, на ім`я ОСОБА_4 та на кімнату, площею 24.1 кв.м, на ім`я ОСОБА_5 .
Указував, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були рідними доньками ОСОБА_3 , який з членами його сім`ї постійно проживали та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 : ОСОБА_4 - з 12 січня 1956 року, а ОСОБА_5 - з 01 квітня 1961 року.
В подальшому у встановленому законом порядку ОСОБА_5 приватизувала 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло.
Натомість ОСОБА_4 за своє життя не реалізувала право на приватизацію своєї частини квартири. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла.
Одночасно після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_5 звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовною заявою про визнання наймачем та зобов`язання вчинити дії. Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від                       01 червня 2021 року у справі №761/18939/20 позов ОСОБА_5 до Шевченківської РДА, третя особа: Київська міська рада, про визнання спадкоємця наймачем житлового приміщення задоволено у повному обсязі, а саме: визнано ОСОБА_5 наймачем кімнати, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язано Шевченківську районну в місті Києві державну адміністрацію змінити договір найму кімнати, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 , ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на нового наймача - ОСОБА_5 . Вказане рішення набуло законної сили 02 липня 2021 року.
Проте ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Позивач вказував, що ОСОБА_5 була одинокою людиною, у шлюбі не перебувала та власних дітей не мала, протягом свого життя вона підтримувала тісний зв`язок з сім`єю позивача. Зокрема, ОСОБА_5 відносилася до батька позивача - ОСОБА_6 , як до рідного сина, оскільки знала його з дитинства, а позивача вважала фактично за онука. Вона відвідувала всі сімейні свята, спільно відпочивала з сім`єю позивача, здійснювала догляд за позивачем в дитинстві та заповідала ОСОБА_6 все наявне у неї майно.
Також після смерті ОСОБА_5 , позивач разом зі своєю дружиною ОСОБА_1 приблизно в серпні 2019 року переїхали проживати до ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвались у вказаному приміщенні зі згоди ОСОБА_5 . З вказаного часу позивач із дружиною разом проживали з ОСОБА_5 та вели спільне господарство.
Позивач зазначав, що оскільки він вселилися в спірне житло з дозволу ОСОБА_5 , яка була квартиронаймачем даного житлового приміщення, він постійно проживає в даній квартирі та сплачує комунальні послуги, тобто несе усі обов`язки члена сім`ї наймача, тому існують підстави для визнання за ним права користування житловим приміщенням - кімнатою, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 та для зобов`язання відповідача змінити договір найму кімнати, змінивши померлого наймача на нього.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просив:
встановити факт свого проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з 10 серпня 2019 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 , визнавши їх членами сім`ї померлого квартиронаймача ОСОБА_5 ; 
визнати за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням - кімнатою                        18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 ; 
зобов`язати Шевченківську РДА змінити договір найму на кімнату 18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , змінивши померлого наймача ОСОБА_5 на ОСОБА_2 .
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням - кімнатою                   18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 .
Зобов`язано Шевченківську РДА змінити договір найму на кімнату 18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , змінивши померлого наймача на ОСОБА_2 .
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач ОСОБА_2 довів своє право користування спірною кімнатою, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 , оскільки за заповітом ОСОБА_5 він успадкував 57/100 частин цієї квартири, отримав свідоцтво про право на спадщину та зареєстрував своє право власності. Крім того, він та його дружина з 10 серпня 2019 року зареєстровані у спірному житлі, а рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року ОСОБА_5 визнано наймачем кімнати, що дає підстави відповідно до ст.824 ЦК України внести зміни до договору найму після її смерті та закріпити за позивачем право користування.
Відмовляючи у позові в частині встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_5 , суд виходив із того, що позивач не надав належних і допустимих доказів спільного господарства та сімейних відносин у період з 10 серпня 2019 року по 24 вересня 2021 року. Показання свідків є загальними і не підтверджують спільного бюджету чи розподілу обов`язків, квитанції про оплату комунальних послуг стосуються періоду вже після смерті спадкодавця, а документи про організацію поховання, оформлені на батька позивача. Крім того, у справі №761/23796/20 ОСОБА_5 попри наявність довідки про реєстрацію позивача і його дружини, не зазначала про проживання з ними однією сім`єю, що згідно з релевантним законодавством виключає можливість встановлення такого факту.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання вчинити дії, Шевченківська РДА подала апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Шевченківська РДА є органом державної влади, що діє згідно із Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та реалізує окремі делеговані їй повноваження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), визначені розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації №121 від 31 січня 2011 року «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень». Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджено перелік підприємств, організацій та установ, майно яких передається до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження. Так, додатком 10 таблиці 5 Житлове господарство п.85 будинок АДРЕСА_1 передано до сфери управління Шевченківської РДА.
Вказує, що позивачем ОСОБА_2 не доведено факту постійного проживання разом із померлого ОСОБА_5 , ведення із нею спільного господарства, рішенням суду від 07 жовтня 2024 року він не визнаний членом сім`ї померлої ОСОБА_5 , а отже у нього не можуть виникати права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, а саме, кімнати 18,5 км.м по АДРЕСА_1 , як того вимагається ст.ст.65, 106 ЖК України.
Зазначає, що реєстрація місця проживання особи у квартирі чи будинку, які не належать цій особі на праві приватної власності, не може бути підставою для набуття права володіння, користування чи розпорядження цими об`єктами нерухомості, не є підставою для вселення чи визнання за особою будь яких інших майнових прав, а є лише фактом, підтверджуючим місце реєстрації (знаходження) особи. Таким чином, Шевченківська РДА вважає хибним твердження суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 набув право користування спірним житловим приміщенням на підставі своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 .
Вказує, що не приватизоване житлове приміщення не може переходити, а ні у власність, а ні в користування спадкоємців, у порядку спадкування. Оскільки померла ОСОБА_5 до своєї смерті не звернулась до органу приватизації для отримання права власності на кімнату, тобто не висловила свою волю на приватизацію займаної нею частини житлового приміщення, та до позивача, як до спадкоємця, не перейшло право вимагати визнання права власності на частину квартири. Вказує, що судом першої інстанції помилково зроблено висновок про те, що кімната 18,5 кв.м та право користування нею може входити до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 .
Також не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції в частині відмови у встановленні факту проживання однією сім`єю, третя особа: ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його в цій частині скасувати та визнати ОСОБА_2 членом сім`ї померлого квартиронаймача - ОСОБА_5 , в в решті залишити судове рішення без змін, посилаючись на неправильне з`ясування судом фактичних обставин справи,  порушення норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що наявні у матеріалах справи докази у своїй сукупності доводять, що позивач законно вселився у спірне житлове приміщення, тривалий час проживав з наймачем квартири, продовжує проживати по теперішній час у спірному житловому приміщенні. Приблизно в серпні 2019 року ОСОБА_7 разом з позивачем переїхали проживати до ОСОБА_5 у квартиру АДРЕСА_1 та зареєструвались у вказаному приміщенні зі згоди ОСОБА_5 . Факт спільного проживання позивача з ОСОБА_5 однією сім`єю, ведення ними спільного господарства та існування єдиного бюджету підтверджується документами, що додані до позовної заяви та показами свідків, що були надані в судовому засіданні. Після смерті ОСОБА_5 , позивач та ОСОБА_1 продовжують постійно проживати в даній квартирі, позивач сплачує комунальні послуги, тобто несе усі обов`язки по догляду за вказаною квартирою. Наведені позивачем аргументи у позовній заяві ОСОБА_1 повністю підтверджені та підтримані шляхом подання відповідної процесуальної заяви по суті в ході розгляду справи.
Зазначає, що протягом свого життя ОСОБА_5 підтримувала тісний зв`язок з сім`єю ОСОБА_2 . Зокрема, ОСОБА_5 відносилася до батька позивача - ОСОБА_6 як до рідного сина, оскільки знала його з дитинства, а позивача вважала фактично за онука. Так, остання відвідувала всі сімейні свята, спільно відпочивала з сім`єю позивача, здійснювала догляд за позивачем в дитинстві та заповідала позивачу все наявне у неї майно. Вказані обставини також підтверджуються фотографіями з родинних свят. Отже, позивачем доведено факт набуття права користування спірним жилим приміщенням, вселення до спільного житлового приміщення саме на умовах постійного проживання однією сім`єю з наймачем, оскільки позивач був вселений у спірну квартиру як член сім`ї наймача і набув права користування жилим приміщенням.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Петришак А.Я. подав відзив на апеляційну скаргу Шевченківської РДА, в якому вказує, що позивач був зареєстрований та вселився до квартири на законних підставах, після смерті наймача більше трьох років продовжує проживати та користуватися нею добросовісно, сплачуючи відповідні витрати. За таких обставин суд правильно вважав вимоги щодо визнання позивачем наймачем зазначеної квартири доведеними і є співрозмірними із переслідуваною законною метою. Крім того, щодо твердження відповідача, що ОСОБА_5 за свого життя не висловила свою волю на приватизацію займаної нею частини житлового приміщення, то рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року у справі №761/23796/20 було встановлено, що на відповідне звернення позивача Шевченківською РДА було відмовлено в укладенні договору найму кімнати 18,5 кв.м у вказаній квартирі з тих підстав, що позивач вже використала своє право на приватизацію державного житла у приміщенні вищевказаної квартири, а наймач ОСОБА_4 померла, на даний момент в кімнаті ніхто не зареєстрований. При цьому, у видачі свідоцтва на спадщину після померлої сестри, позивачу нотаріусом було відмовлено у зв`язку із відсутністю правовстановлюючого документа. Тобто фактично, ОСОБА_5 висловлювала за свого життя намір щодо приватизації вказаного житла, у зв`язку з чим вчиняла дії щодо оформлення відповідного права користування на майно.
Також представник ОСОБА_2 - адвокат Петришак А.Я. подав відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому вказує, що апеляційна скарга відповідає фактичним обставинам справи, загальним принципам доказування у цивільному процесі та усталеній практиці Верховного Суду.
Шевченківська РДА не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направила.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи викладені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду 
Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження (ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).
Фізична особа незалежно від наявності зареєстрованого місця проживання (місця реєстрації) має можливість на здійснення своїх прав та інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 листопада 2021 року в справі № 761/40889/20 (провадження № 61-14588св21).
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.1 та 2 ст.5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (ч.ч.1, 2 ст.106 ЖК України ).
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень ст. 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18).
 У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18).
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1 та 2 ст.64 ЖК України). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст.65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 червня 2022 року в справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21) зазначено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що статті 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11 липня 2012 року № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (ч.ч.1 та 2 ст.64 ЖК України). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч.2 ст.65 ЖК України).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.
Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч.2 ст.64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем.
Відповідно до ч.2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується наявними у справі доказами, що рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року у справі № 761/23796/20, позовну заяву ОСОБА_5 до Шевченківської РДА, третя особа: Київська міська рада, про визнання наймачем та зобов`язання вчинити дії - задоволено. 
Визнано ОСОБА_5 наймачем кімнати, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 . 
Зобов`язано Шевченківську РДА змінити договір найму кімнати, площею 18,5 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 , змінивши померлого наймача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на нового наймача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.146-148, т.1).
Указане рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили 02 липня 2021 року.
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Так, вищезазначеним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року у справі № 761/23796/20 встановлено, що відповідно до рішення виконкому Шевченківської районної ради народних депутатів міста Києва від 22 січня 1979 року №48 особовий рахунок на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_3 закрито у зв`язку зі смертю, та відкрито два особових рахунки: на кімнату, площею 18,5 кв.м, на ім`я ОСОБА_4 та на кімнату, площею 24,1 кв.м, на ім`я ОСОБА_5 . При цьому зазначає наймача квартири.
Відповідно до копій свідоцтва про народження, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 - рідні сестри, батьком яких був ОСОБА_3 , а матір`ю - ОСОБА_8 .
Із наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про смерть вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Цим же рішенням судом також встановлено, що відповідно до Розпорядження органу приватизації та наданому на його підставі свідоцтва про право власності на житло від 09 січня 2001 року, ОСОБА_5 належить 57/100 квартири АДРЕСА_1 .
Згідно інформації про зареєстрованих осіб у квартирі АДРЕСА_1 повідомляє, що у вказаній квартирі станом на 18 червня 2020 року зареєстровані: ОСОБА_5 - з 01 квітня 1961 року та                         ОСОБА_1 і ОСОБА_2 - з 10 серпня 2019 року.
Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_1 дійсно зареєстровані у вищевказаній квартирі АДРЕСА_1 з 10 серпня 2019 року, що підтверджується довідкою Шевченківської РДА від                  18 червня 2020 року.
Зі свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_5 ,                         ІНФОРМАЦІЯ_3 , померла в місті Києві ІНФОРМАЦІЯ_2 .
На обґрунтування позовних вимог в частині встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з 10 серпня 2019 року по 24 вересня 2024 року,  позивач ОСОБА_2 посилався на те, що вони з дружиною зі згоди квартиронаймача зареєстрували  10 серпня 2019 року своє місце проживання в квартирі та постійно там проживали, вели спільне господарство, купували ліки, продукти харчування, предмети домашнього вжитку за кошти спільного бюджету, а після смерті ОСОБА_5 позивач займався організацією її поховання та прийняв спадщину згідно із заповітом, який складений на його користь. Зазначав, що вказані обставини можуть підтвердити свідки.
За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.
Відповідно до приписів ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином дослідивши фактичні обставини справи, правильно критично оцінив показання свідків, допитаних в судовому засіданні.
Так, свідок ОСОБА_9 , який є товаришем батька позивача, зазначив, що ОСОБА_2 почав проживати в спірній квартирі зі своєю дружиною ОСОБА_10 з 2019 року після смерті сестри.
Однак, вказаний свідок не повідомив про визначений порядок користування квартирою, розподіл обов`язків по веденню господарства, не повідомив ніяких обставин щодо наявності спільного бюджету.
Водночас свідок ОСОБА_11 , який також є другом батька позивача, повідомив, що він зі слів знав, що приблизно в 2019 році позивач переїхав спочатку сам, потім і дружина. Однак повідомив, що був в квартирі 1-2 рази, а щодо обставин визначеного порядку користування квартирою, розподіл обов`язків по веденню господарства, наявності спільного бюджету, суду не повідомив.
Також судом першої інстанції правильно відхилені надані позивачем квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, які свідчать про їх оплату позивачем лише з вересня 2021 року, тобто після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5                            (а.с.50-67, т.1). 
При вирішенні спору в цій частині судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що фотографії з дитинства позивача та в більш пізній період, в даному випадку не підтверджують проживання як членів однієї сім`ї з 2019 по вересень 2021 року (а.с.48-45, т.1).
Що стосується наявних в матеріалах справи документів про замовлення та оплату послуг, пов`язаних із організацією поховання ОСОБА_5 , то з них беззаперечно встановлено, що замовником був ОСОБА_6 , а не позивач ОСОБА_2 (а.с.36-37, т.1).
Крім того, судом першої інстанції правильно взято до уваги, що звертаючись до суду із позовом у справі 761/23796/20, в той час коли була наявна в матеріалах справи довідка про зареєстрованих в квартирі із зазначенням там ще двох, окрім неї, осіб з серпня 2019 року (позивача і третю особу в справі, що розглядається), позивачка у справі ОСОБА_5 не зазначала про ту обставину, що вона з 2019 року проживає однією сім`єю, має спільний бюджет та веде спільне господарство із сім`єю позивача. При цьому, наявність вказаних зареєстрованих осіб вона також не заперечувала.
Отже, враховуючи наведені вище встановлені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов  правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в частині встановлення факту його проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю з 10 серпня 2019 року по 24 вересня 2021 року, оскільки стороною позивача не доведено факту проживання в квартирі АДРЕСА_1 ОСОБА_2 з ОСОБА_5 з 10 серпня 2019 по 24 вересня 2021 року однією сім`єю.
Що стосується прохання в апеляційній скарзі третьої особи: ОСОБА_1   про скасування рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання ОСОБА_2 членом сім`ї померлого квартиронаймача - ОСОБА_5 , то вони не можуть бути вирішені апеляційним судом, виходячи з такого 
Згідно з положеннями ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Положеннями ст.124 Конституції України, ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, визначеному ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизначених або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.
Так, закріплений у ст.13 ЦПК України принцип диспозитивної у цивільному процесі полягає в тому, що суд розглядає справу лише за зверненням особи, поданим у межах її процесуальних прав, і в межах заявлених нею вимог та наданих доказів; суд не може вийти за межі позовних вимог.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч.6 ст. 367 ЦПК України).
Ураховуючи те, що ОСОБА_1 у даній справі є третьою особою без самостійних вимог (про що вона сама наголошує в апеляційній скарзі) і не заявляла жодних позовних вимог у суді першої інстанції, а позивач ОСОБА_2 апеляційну скаргу не подавав і не уповноважував ОСОБА_1 представляти його інтереси, та приймаючи до уваги, що відповідач Шевченківська РДА рішення суду в цій частині в апеляційному порядку не оскаржує, то апеляційний суд позбавлений процесуальної можливості переглядати рішення суду першої інстанції у частині відмови в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю за апеляційною скаргою третьої особи, оскільки це виходить за межі процесуальних прав третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору і виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції. 
Разом з тим, колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням - кімнатою 18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язання Шевченківської РДА змінити договір найму на цю кімнату, змінивши померлого наймача на ОСОБА_2 , з таких підстав.
Відповідно до ст. 824 ЦК України на вимогу наймача та інших осіб, які постійно проживають разом з ним, та за згодою наймодавця наймач у договорі найму житла може бути замінений однією з повнолітніх осіб, яка постійно проживає разом з наймачем.
У разі смерті наймача або вибуття його з житла наймачами можуть стати усі інші повнолітні особи, які постійно проживали з колишнім наймачем, або, за погодженням з наймодавцем, одна або кілька із цих осіб. У цьому разі договір найму житла залишається чинним на попередніх умовах.
Із довідки Шевченківської РДА від 18 червня 2020 року вбачається, що зі згоди ОСОБА_5 позивач ОСОБА_2 та третя особа: ОСОБА_1 ще з 10 серпня 2019 року зареєстровані в квартирі АДРЕСА_1 , у зв`язку із чим набули право користування житловим приміщенням (а.с.20, т.1).
Будь-яких доказів скасування такої реєстрації стороною відповідача надано не було, як і не надано доказів інших зареєстрованих в цій квартирі осіб.
До того ж судом першої інстанції  правильно встановлено, що ОСОБА_5 за життя склала заповіт від 19 лютого 2016 року, згідно з яким все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день її смерті, і на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу. Вказаний заповіт зареєстрований в Спадковому реєстрі за номером у спадковому реєстрі 58604244, бланк НАС 457898.
Положеннями ч.1 ст.1268 СК України визначено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Установлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 грудня 2023 року позивачу ОСОБА_12 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В.С. видано свідоцтво про право на спадщину за вказаним заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №2491. За цим свідоцтвом спадщина, на яку видано це свідоцтво складається із 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 . У спадковому реєстрі вказане свідоцтво зареєстроване за №71682371 на бланку НСЕ 742421.
Водночас згідно Витягу з Державного реєстру речових прав, за ОСОБА_2 на праві власності зареєстровано 57/100 частин квартири АДРЕСА_1 на підставі вищевказаного свідоцтва про право на спадщину.
Дійсність вказаного свідоцтва про право на спадщину та право власності позивача на вказану частину квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 ніким не спростовано та не оспорюється.
Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Як зазначалось вище, рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 01 червня 2021 року у справі № 761/23796/20, яке набрало законної сили, визнано ОСОБА_5 наймачем кімнати, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 та зобов`язано Шевченківську РДА змінити договір найму кімнати, площею 18,5 кв.м, у квартирі АДРЕСА_1 , змінивши померлого наймача ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 на нового наймача ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Встановлено, що квартира АДРЕСА_1 фактично не була поділена, після розподілу особових рахунків частки квартири не були виділені в натурі, їм не було присвоєно окремих поштових адрес, місце реєстрації у позивача із дружиною (третя особа в справі) і у спадкодавця за життя і по день смерті, - є спірна квартира. 
Як встановлено вище, згідно з вищевказаним свідоцтвом про право на спадщину до складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшло і її право користування житловим приміщенням та право наймача на вказану кімнату 18,5 кв.м у вказаній квартирі.
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що твердження сторони відповідача про ненадання жодного документу, який є підставою для визнання права користування та проживання в спірному житловому приміщенні, не відповідає дійсності і спростоване фактичними обставинами, встановленими під час розгляду справи по суті заявлених позовних вимог.
З цих же підстав апеляційний суд відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги Шевченківської РДА про те, що ОСОБА_2 не доведено правомірності підстав для визнання за ним права користування та проживання в спірному житловому приміщенні.
Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які позивач посилається в обґрунтування заявлених позовних вимог, частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, колегія суддів вважає,  що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача шляхом часткового задоволення позову в частині визнання за ОСОБА_2 право користування житловим приміщенням - кімнатою 18,5 кв.м у квартирі АДРЕСА_1 , а також зобов`язання Шевченківську РДА змінити договір найму на цю кімнату, змінивши померлого наймача ОСОБА_5 на ОСОБА_2 .
Доводи апеляційної скарги Шевченківської РДА про те, що ОСОБА_2 не набув право користування спірним житловим приміщенням на підставі своєї реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки встановлені судом першої інстанції факти лише підтверджують місце реєстрації (знаходження) особи і не свідчать про набуття такою особою права користування спірним житловим приміщенням, є необґрунтованими та такими, що суперечать чинному законодавству та усталеній практиці Верховного Суду. 
Як зазначалося вище, у постанові Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі №754/14628/17 (провадження №61-10210св21) прямо зазначено, що наявність чи відсутність реєстрації місця проживання не може бути самостійною підставою ані для виникнення, ані для відмови у визнанні права користування житлом. У осіб, які вселилися до наймача, постійно проживали з ним та вели спільне господарство,виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення. Аналогічний підхід підтверджено постановою Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №682/933/16-ц (провадження №61-3248св18), де наголошено, що для визнання іншої особи наймачем за договором необхідно встановити правовий статус попереднього наймача та факт проживання разом із ним у встановленому законом порядку. З урахуванням наведеного, позиція Шевченківської РДА не узгоджується з наведеними вище доктринальними тлумаченнями права особи на житло, яке є фундаментальним конституційним правом людини (ст. 47 Конституції України).
Інші доводи та обставини, на які посилається Шевченківська РДА в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.
Таким чином суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації - залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 07 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 25 вересня 2025 року.
 
Головуючий

Судді: