Номер провадження: 22-ц/813/4633/25 
Справа № 947/20140/24
Головуючий у першій інстанції Петренко В. С.
Доповідач Лозко Ю. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Лозко Ю.П.,
суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,
за участю секретаря судового засідання – Соболєвої Р.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного провадження
апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса)
на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року
у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима, подану по цивільній справі № 2-55/2009 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

встановив:
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаною вище скаргою, у якій просив:
- визнати неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо невиконання дій по зняттю арешту з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 ,
- зобов`язати начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) або іншу уповноважену посадову особу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження: 12268118, зареєстрований 13.03.2012 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.03.2012, в рамках виконавчого провадження 31664862.
Обґрунтовуючи заявлені вимоги, скаржник послався на те, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження, № 31664862 за виконавчим листом № 2-55/09, виданим 11.11.2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/80054/74/84013 у розмірі 2 052 371,67 грн, судові витрати по оплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ.
Постановою заступника начальника Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 06.03.2012 року за вказаним накладено арешт всього нерухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05.09.2012 року, на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV, виконавчий документ № 2-55/09 повернено стягувачу. 
Виконавче провадження №31664862 за закінченням терміну зберігання було знищено відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5.
Відповідно до Договору відступлення права вимоги від 30.10.2018 року, всі права вимоги банку за кредитним договором № 014/80054/74/84013 були відступлені ПАТ «Оксі банк». Цього ж дня, на підставі Договору відступлення права вимоги від 30.10.2018 року, право вимоги за вказаним кредитним договором були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», останнє, в свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором новому кредитору, ОСОБА_3 , на підставі Договору про відступлення права вимоги № 30-10/18/14.
Листом від 04.01.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» підтвердило, що з 30.10.2018 року між ним та ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносили в частині виконання зобов`язання за кредитним договором.
На день звернення із позовом ОСОБА_4 , не є боржником за кредитним договором № 014/80054/74/84013, всі зобов`язання за таким виконав, що підтверджується заявою ОСОБА_3 , тож не має необхідності у збереженні вжитих в межах виконавчого провадження №31664862 заходів забезпечення позову.Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року вказану вище скаргу задоволено. Визнано неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо невиконання дій по зняттю арешту з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , зобов`язано начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) або іншу уповноважену посадову особу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна ОСОБА_1 , реєстраційний номер обтяження: 12268118, зареєстрований 13.03.2012 Одеською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.03.2012, в рамках виконавчого провадження 31664862.
У апеляційній скарзі Київський відділ державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та не правильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 залишити без розгляду, вказуючи, що суд дійшов помилкового висновку про наявність у виконавця повноважень для зняття законно накладеного арешту у випадку виконання боржником вимог виконавчого документу після його повернення стягувачу (поза межами виконавчого провадження). Також скаржник зауважує про пропуск ОСОБА_1 строку звернення до суду із цією скаргою.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Крутоголова О.О., посилаючись на обставини, якими обґрунтовано скаргу на бездіяльність державного виконавця у цій справі, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу суду залишити без змін, як законну та обґрунтовану.
АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду із заявою про розгляд апеляційної скарги Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) без участі Банку.
Скаржник у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомленний належним чином, заяв про відкладення судового засідання до суду не подавав, що відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи. 
У судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Крутоголова О.О. заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), просила залишити таку без задоволення, а ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року залишити без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Крутоголової О.О. за доводами апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає її такою, що не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає.
Судом встановлено, що у Першому Київському відділі державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на виконанні перебувало виконавче провадження, № 31664862 за виконавчим листом № 2-55/09, видним 11.11.2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/80054/74/84013 у розмірі 2 052 371,67 грн, судові витрати по оплаті державного мита та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільних справ.
Постановою заступника начальника Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 06.03.2012 року накладено арешт на все нерухоме майно боржника та заборонено його відчуження.
Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05.09.2012 року, на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV, виконавчий документ № 2-55/09 повернено стягувачу. 
Виконавче провадження №31664862 за закінченням терміну зберігання було знищено відповідно до пункту 9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 25 грудня 2008 року №2274/5.
Відповідно до Договору відступлення права вимоги від 30.10.2018 року, всі права вимоги банку за кредитним договором № 014/80054/74/84013 були відступлені ПАТ «Оксі банк». Цього ж дня, на підставі Договору відступлення права вимоги від 30.10.2018 року, право вимоги за вказаним кредитним договором були відступлені ТОВ «Фінансова компанія «УКРФІНАНС ГРУП», останнє, в свою чергу, відступило право вимоги за кредитним договором новому кредитору, ОСОБА_3 , на підставі Договору про відступлення права вимоги № 30-10/18/14.
Листом від 04.01.2021 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» підтвердило, що з 30.10.2018 року між ним та ОСОБА_1 відсутні будь-які договірні відносили в частині виконання зобов`язання за кредитним договором.
01 березня 2021 року представник ОСОБА_1 - адвокат Глазов В.О. звернувся до  Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) з клопотанням про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного у виконавчому провадженні №31664862 постановою від 06 березня 2012 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.
У відповіді 29.04.2021 року Першого Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Сакару С.В. повідомлено про відсутність підстав для зняття арешту.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Згідно із частиною першою статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого з самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка підлягає застосуванню згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК України.
Виконання судового рішення відповідно до рішення Конституційного Суду України N 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року у справі N 1-7/2013 є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
У пілотному рішенні у справі "Бурдов проти Росії" від 7 травня 2002 року Європейський суд, вказав, що пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод кожному надано право звертатися до національного суду у разі виникнення спору про його цивільні права ("право на суд"), одним із аспектів якого є право на доступ до правосуддя, що представляє собою право на порушення позовного провадження у національних судах з питань цивільно-правового характеру; але таке право на судовий захист було б ілюзорним, якби система правова держави-учасника Європейської конвенції не виключала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим до виконання, залишалося б не виконаним. Також, визнається неприпустимим, що п. 1 ст. 6 Конвенції, деталізовано визначаючи процесуальні гарантії сторін на справедливий розгляд їхньої справи національним судом, не передбачав би захисту процесу виконання судових рішень. Європейський суд наголосив, що виконання рішення суду, яке ухваленого будь-яким національним судом, повинно розглядатись як складова "судового розгляду".
У справі "Soering vsUK" [5] Європейський суд визначив, що Конвенція як основоположний правовий акт, що підтверджує, забезпечує та надає захист прав людини, визначає, що її гарантії мають бути реальними та дієвими. Виконання будь-якого рішення суду є обов`язковою стадією процесу правосуддя, і як наслідок, повинна відповідати вимогам ст. 6 Конвенції. Судовий захист прав особи, як і діяльність суду, не може вважатися ефективним, якщо рішення суду не буде виконано або виконано неналежним чином і без подальшого контролю суду за їх виконанням.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-ХІV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі – Закон № 606-ХІV) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) – це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.
При виконанні судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.
Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.
Рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, та іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Відповідно до статті 447 ЦПК України, частини першої статті 19, частини першої статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» (чинного на день звернення ОСОБА_1 до суді із цією скаргою), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої статті 431 ЦПК України виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Колегія судів виснує про безпідставність висновку суду першої інстанції про те, що повернення виконавчого документа стягувачу є одним із способів закінчення виконавчого провадження, що зумовлює обов`язок зняття арешту, накладеного на майно боржника у разі закінчення виконавчого провадження, зважаючи на таке.
Дійсно, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника (частини перша та друга статті 50 Закону № 606-XIV(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Підстави ж закінчення виконавчого провадження передбачені частиною перша статті 49 Закону № 606-XIV(в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Так, Виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду; 2) визнання судом мирової угоди між стягувачем і боржником у процесі виконання; 3) смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи-сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3-1) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 4) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 5) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі; 6) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення; 7) визнання боржника банкрутом; 8) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 9) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 10) направлення виконавчого документа за належністю до іншого відділу державної виконавчої служби; 11) повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 75 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 51 цього Закону; 14) списання згідно із Законом України «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» заборгованості, встановленої рішенням суду, яке підлягало виконанню на підставі виконавчого листа.
Проте, за обставинами цієї справи жодної зі вказаних вище підстав для закінчення державним виконавцем виконавчого провадження №31664862 та зняття арешту з майна боржника не убачається.
Постановою державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05.09.2012 року, виконавчий документ № 2-55/09 повернено стягувачу на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV (виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу, зокрема у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника).
Тож, зважаючи на викладене та ураховуючи, що за статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, колегія суддів звертає увагу, що за обставинами цієї справи під час повернення виконавчого документу № 2-55/09 стягувачу, на підставі п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV, у державного виконавця Першого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 05.09.2012 року, були відсутні законодавчо визначені підстави для зняття арешту, накладеного на майно боржника у відповідному виконавчому провадженні.
Отже, попри протилежні доводи скарги ОСОБА_1 та висновки суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для визнання неправомірною бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо невиконання дій по зняттю арешту з нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 та зобов`язання зняти вказаний арешт.
Колегія суддів також звертає увагу на те, що арешт майна боржника є заходом, який застосовується для забезпечення виконання судового рішення, що підлягає примусовому виконанню. У разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є завершеним. Лише факт такого повернення, зокрема через неможливість встановити особу боржника чи з`ясувати його місцезнаходження (п.5 ч.1 ст.47 Закону №606-ХІV) не є підставою для зняття арешту з майна та коштів. Стягувач може повторно пред`явити виконавчий документ до виконання. 
Як убачається зі скарги ОСОБА_1 підставою для зняття арешту, вжитого постановою заступника начальника Першого Київського ВДВС у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 06.03.2012 року у виконавчому провадженні № 31664862, скаржник зазначає про повне виконання ним зобов`язань перед правонаступником стягувача у вказаному виконавчому провадженні. 
Колегія суддів зауважує, що відсутність обов`язку боржника перед стягувачем повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин є підставою для визнання судом (зокрема за заявою боржника) виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково (статті 432 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладене у постанові Верховного Суду від 20 червня 2024 року у справі № 333/395/22 (провадження № 61-9753св23.
Крім того, пунктом 20 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Мінюсту України від 02.04.2012 року № 512/5 передбачено, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (а зокрема і якщо у результаті вжитих виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (п.5 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 за №606-ХІV), встановлено, що такий виконавчий документ не підлягає виконанню або покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про врегулювання спору (мирової угоди), укладеної між іноземним суб`єктом та державою Україна на будь-якій стадії урегулювання спору або розгляду справи, включаючи стадію визнання та виконання рішення, незалежно від дати укладення такої угоди, виконавець, керуючись частиною четвертою статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», виносить постанову про скасування заходів примусового виконання, здійснених під час виконання такого виконавчого документа, без винесення постанови про відновлення виконавчого провадження.
При цьому зауваження представника ОСОБА_1 – адвоката Крутоголової О.О. про те, що застосування вказаної постанови є недоцільним, враховуючи те, що при розгляді даної справи Велика Палата Верховного Суду не відступила від правових висновків щодо можливості звернення сторони боржника до суду із скаргою на бездіяльність органів ДВС щодо зняття арешту з майна, у разі погашення заборгованості, колегія суддів відхиляє, як безпідставні, оскільки підставою для відмови у задоволенні скарги на дії державного виконавця у цій справі є не порушення порядку судового захисту прав боржником у виконавчому провадженні, а відсутність порушення вимог національного законодавства оскаржуваною бездіяльністю.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, й міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (SeryavinandOthers v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Відповідно до ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
За положеннями ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) слід задовольнити, а оскаржувану ухвалу суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України

постановив:
Апеляційну скаргу Київського відділу державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса) задовольнити.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 27 лютого 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність начальника Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Саламахи Вадима, подану по цивільній справі № 2-55/2009 за позовом Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Головуючий                                                                        Ю.П.Лозко

Судді                                                                                О.Ю. Карташов

       М.В. Назарова