УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
22 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 161/1196/25
провадження № 51-3648 ск 25
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                               ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 ,
розглянула касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , подану в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного від 26 червня 2025 року і
встановила:
за вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 
2025 року  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, з середньою освітою, неодруженого, непрацюючого, не судимого, визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання - 4 (чотири) роки позбавлення волі з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк - 3 (три) роки. 
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 до ОСОБА_5 , ПАТ «Страхова Група «ТАС» про відшкодування завданої моральної шкоди, задоволений частково.
Стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 
904000 (дев`ятсот чотири тисячі) гривень завданої моральної шкоди та 
25000 (двадцять п`ять тисяч) гривень витрат на правову допомогу.
Стягнуто з ПАТ «Страхова Група «ТАС» на користь потерпілої ОСОБА_6 страхове відшкодування сумі 96 000 (дев`яносто шість тисяч) гривень у якості компенсації завданої моральної шкоди.
Вироком суду вирішено долю речових доказів, арештованого майна та процесуальних витрат.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 26 червня 2025 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що за обставин, установлених місцевим судом та детально наведених у вказаному вироку, ОСОБА_5 28.08.2024 року близько 21:33 години, керуючи автомобілем марки «Mercedes-Benz» модель «E 270 CDI» р.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись неподалік будинку №19 по вулиці Центральна (Тарасова) села Милуші Луцького району Волинської області, у напрямку руху від міста Ковель до міста Луцьк, із перевищенням допустимої швидкості руху в населених пунктах - понад 50 км/год, проявив безпечність та неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою, не відреагував на її зміну, а саме: своєчасно не вжив заходів для зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, в результаті чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_7 , який переходив проїзну частину дороги з права на ліво відносно напрямку руху автомобіля. Згідно висновку судово-медичної експертизи №450 від 30.09.2024 року пішохід ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, які належать до тяжких, як небезпечних для життя в момент спричинення, і в даному конкретному випадку викликали смерть потерпілого. 
Таким чином, обвинувачений ОСОБА_5 своїми необережними діями, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, доводи якої аналогічні доводам апеляційної скарги, захисник засудженого ОСОБА_4 зазначає про те, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженої з направленням кримінального провадження на новий судовий розгляд. На обґрунтування доводів поданої касаційної скарги зазначає, що на переконання сторони захисту, судом належним чином не з`ясовувалися усі обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, характеристику особи засудженого, його вік, що призвело до очевидних помилок та суперечностей, які перешкодили суду всебічно, повно та неупереджено дослідити всі обставини справи та прийняти законне та справедливе рішення при призначенні покарання із застосуванням ст. 75 КК України.
Обґрунтовуючи свої вимоги, зазначає, що апеляційний суд не зважив на вимоги його апеляційної скарги, чим порушив вимоги Кримінального процесуального законодавства України (далі - КПК України). Ухвала суду апеляційної інстанції є не вмотивованою та не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
 
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення злочинів, встановлених судами нижчих інстанцій.
Висновок суду щодо доведеності винуватості засудженого ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення та правильності кваліфікації її дій за 
ч. 2 ст. 286 КК України за обставин, установлених у вироку місцевого суду, що ґрунтуються на доказах, досліджених у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, у тому числі, на показаннях засудженого, який визнав вину у скоєнні інкримінованого йому діяння, в касаційній скарзі не оспорюються.
Щодо доводів касаційної скарги захисника  ОСОБА_4 участині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони не заслуговують на увагу.
Відповідно до статей 50, 65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з вироку суду першої інстанції, під час призначення покарання засудженому було враховано ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, яке згідно із ст.12 цього ж Кодексу, відноситься до категорії тяжких злочинів, особу винного, який не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, має постійне місце проживання, де проживає у багатодітній сім`ї, по місцю попереднього навчання та по місцю роботи характеризувався позитивно, вину у вчиненому повністю визнав.
Також врахований характер допущених обвинуваченим порушень - значне перевищення швидкості руху у населеному пункті, де проживає значна кількість людей, дітей тощо, навіть наявність двох пішохідних переходів не змусило обвинуваченого її зменшити, що з великою вірогідністю і унеможливило б настання невідворотних наслідків у виді смерті потерпілого, зважаючи на ту обставину, що він переходив дорогу поміж ними (при цьому, це порушення, допущене пішоходом, не зменшує суспільної небезпечності вчиненого злочину). Саме такі порушення Правил дорожнього руху (діла - ПДР) обвинувачений вчиняв неодноразово, за що притягувався до адміністративної відповідальності, що також свідчить про відсутність щирого каяття після вчинених ним неправомірних дій та сплати відповідних стягнень, оскільки він стало продовжував таку поведінку, внаслідок чого і наступили тяжкі наслідки - смерть потерпілого, збитки потерпілій не відшкодовані на протязі тривалого часу з моменту дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), позицію потерпілої, яка наполягала на позбавленні його волі та позбавленні його права керувати транспортними засобами. До обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.66 КК України, суд першої інстанції відніс повне визнання винуватості. Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, відповідно до ст.67 КК України, суд першої інстанції не вбачав.
Апеляційний суд, переглядаючи вирок, урахував наявність зазначених обставин  та вказав, що судом першої інстанції була надана вірна оцінка фактичним обставинам, місцевий суд повністю дотримався чинного законодавства, врахував практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини та призначив обвинуваченому необхідне, відповідно до критеріїв пропорційності, розумності, справедливості та достатності, покарання в розмірі ближчому до мінімальної межі санкції інкримінованої частини статті КК України з обов`язковим додатковим покаранням.
Що стосується посилання скаржника на правові позиції, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду та постановах Верховного Суду, слід зазначити, що вони не є релевантними у цьому касаційному провадженні.
Убачається, що суд звернув увагу на встановлені судом характеризуючі засудженого дані, що містяться в матеріалах кримінального провадження, а саме те, що він є особою молодого віку, не судимий, його позитивні характеристики, відсутність обставин, що обтяжують покарання, однак, на думку суду як першої так і апеляційної інстанцій, не утворюють підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що з наведених підстав пом`якшення призначеного покарання не буде відповідати загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Крім того, таке покарання буде недостатнім для досягнення мети такого покарання, не буде співмірним протиправному діянню і не може вважатися справедливим через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Таким чином, колегія суддів касаційної інстанції не вбачає підстав для скасування оскаржуваних судових рішень внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, та не вважає призначене покарання явно несправедливим через його суворість. 
Колегія суддів також уважає, що з урахуванням викладеного та дотримуючись принципу індивідуалізації, обраний засудженому розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом. 
Крім того, аналогічні за змістом доводи були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 і вмотивовано відмовив у її задоволенні. За змістом копії ухвали апеляційного суду від 26 червня 2025 року, у ній із посиланням на матеріали кримінального провадження та норми права, якими врегульовано порядок призначення покарання, надано вичерпні відповіді на всі аргументи сторони захисту.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК України.
З урахуванням викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів
постановила:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 ,  поданою в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 13 березня 2025 року та ухвалу Волинського апеляційного від 
26 червня 2025 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                          ОСОБА_3