ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
23 жовтня 2025 року
м. Київ
справа № 364/368/18
провадження № 51-4359 км 24
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої                                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                         ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
захисника                                                               ОСОБА_6 , 
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12018110160000022 від 23 січня 2018 року за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, мешканця АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 309 КК України,
за касаційними скаргами захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , та прокурора ОСОБА_9 на вирок Володарського районного суду Київської області від 10 січня 2020 року й ухвалу Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Володарського районного суду Київської області від 10 січня 2020 року ОСОБА_7 було засуджено до покарання у виді позбавлення волі: 
- за ч. 2 ст. 309 КК України на строк 3 роки, а згідно із ч. 4 ст. 70 цього Кодексу за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання (за цим вироком) більш суворим (за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України) призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна;
- за ч. 1 ст. 121 КК України на строк 5 років 6 місяців.
Крім того, цим же вироком ОСОБА_7 було призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі з огляду на положення: 
- ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання (за цим вироком) більш суворим (за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року                   за ч. 1 ст. 309, ч. 2 ст. 307 КК України) на строк 5 років 6 місяців;
- частинами 1, 5 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року на строк 6 років.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано ОСОБА_7 у строк покарання строк його перебування під вартою з 08 лютого по 16 квітня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
За обставин, детально наведених у вироку, ОСОБА_7 було визнано винуватим у незаконному виготовленні, придбанні та зберіганні наркотичних засобів без мети збуту, вчинених повторно, а також особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 307, 308, 310, 317 КК України (ч. 2 ст. 309 КК України в редакції, чинній на момент скоєння злочину), з огляду на таке. 
ОСОБА_7 восени 2017 року, точної дати та часу під час досудового розслідування не встановлено, у денну пору доби, перебуваючи на території недіючого колгоспу, що в с. Рубченки Володарського району Київської області, відокремив руками від стебел рослин конопель фрагменти цих стебел з листям, верхівками та суцвіттями, чим незаконно придбав наркотичний засіб без мети збуту, який потім помістив до кишень своїх штанів.
Далі придбаний наркотичний засіб ОСОБА_7 переніс до місця свого фактичного проживання на АДРЕСА_1 та залишив під шифером на дерев`яній балці сараю для висушування.
Дочекавшись висихання вказаного наркотичного засобу, ОСОБА_7 дістав його, подрібнив (перетерши руками) та розфасував у шість паперових згортків, чим незаконно виготовив особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс. Згодом один із зазначених згортків ОСОБА_7 помістив під шифером на дерев`яній балці сараю, а інші п`ять разом із саморобним пристроєм для куріння та відокремленим насінням конопель поклав у верхню шухляду дерев`яної шафи в іншому сараї.
05 лютого 2018 року працівники Володарського ВП Сквирського ВП ГУНП у Київській області, в ході обшуку в господарських приміщеннях за місцем проживання ОСОБА_7 виявили та вилучили: 
- шість згортків, у яких був особливо небезпечний наркотичний засіб, обіг якого заборонено, - канабіс, загальною масою 44,91 г (у перерахунку на суху речовину);
- фольговий папір, частину верху пластикової пляшки з нашаруванням речовини темного кольору на їх поверхнях, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено, - екстракту канабісу масою 0,231 г (у перерахунку на суху речовину).
Крім того, за обставин, детально наведених у вироку ОСОБА_7 було визнано винуватим у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисного тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння (ч. 1 ст. 121 КК України), з огляду на таке.
07 лютого 2018 року приблизно о 14:00 ОСОБА_7 , перебуваючи біля місцевого кладовища, що поблизу вул. Центральної в с. Рубченки Володарського району Київської області, у ході конфлікту з ОСОБА_10 з мотивів помсти та з метою заподіяння йому тілесних ушкоджень ударив останнього кулаком по обличчю два рази, від чого той утратив рівновагу та впав на землю, укриту снігом. Потім ОСОБА_7 взяв у руки дерев`яну палицю та завдав одного удару по тулубу ОСОБА_10 , від чого останній знову впав на землю. Коли потерпілий перебував у положенні лежачи на правому боці, ОСОБА_7 завдав йому палицею не менше трьох ударів по тулубу та не менше двох ударів по голові.
У цей час до ОСОБА_7 підбіг ОСОБА_11 , який був неподалік, та зупинив його. Після цього ОСОБА_7 залишив місце заподіяння тілесних ушкоджень.
У наслідок неправомірних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишено без задоволення, а апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_12 - задоволено. Вирок суду першої інстанції змінено, виключено з резолютивної частини рішення місцевого суду посилання на застосування положень ч. 4 ст. 70 КК України та постановлено вважати засудженим ОСОБА_7 до покарання у виді позбавлення волі за: 
- ч. 2 ст. 309 КК України на строк 3 роки;
- ч. 1 ст. 121 КК України на строк 5 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
Згідно зі ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до покарання невідбутої частини покарання за попереднім вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року остаточно призначено ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків у виді позбавлення волі на строк 6 років без конфіскації майна.
У решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій, ухвалених стосовно ОСОБА_7 , і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник, не погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій у частині засудження ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, стверджує, що покладені в основу оскаржуваних судових рішень докази, а саме протоколи оглядів від 08 лютого 2018 року, протокол слідчого експерименту від 13 лютого 2018 року за участю ОСОБА_7 , постанова слідчого від 19 лютого 2018 року про призначення експертизи та висновок судово-медичного експерта від 02 березня 2018 року № 16/Д, а також висновок судово-медичної експертизи від 16 серпня 2019 року № 61/Д, з підстав, детально наведених у касаційній скарзі, є недопустимими.
Водночас захисник не погоджується з твердженнями суду першої інстанції щодо зміни та коригування позиції сторони захисту.
Також ОСОБА_8 стверджує, що суди попередніх інстанцій не обґрунтували відхилення доводів сторони захисту, а також не прийняли її позицію, підтвердженої практикою Верховного Суду та Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Крім того, сторона захисту вважає, що сторона обвинувачення не довела поза розумним сумнівом наявності в діях ОСОБА_7 складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України. Водночас, не погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій у цій частині, наводить доводи про те, що: 
- покладені в основу оскаржуваних судових рішень докази, а саме протокол обшуку від 05 лютого 2018 року, речові докази, що були вилучені в ході цієї слідчої дії, постанова слідчого про призначення експертизи від 12 лютого 2018 року, висновок експерта від 19 лютого 2018 року № 11-2/1041, є недопустимими, оскільки були зібрані з істотним порушенням норм КПК України;
- суди не надали належної оцінки показанням обвинуваченого ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 .
У касаційній скарзі прокурор ОСОБА_9 , посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить рішення судів попередніх інстанцій змінити й: 
- залежно від позиції засудженого ОСОБА_7 застосувати до нього (у разі його згоди) положення ст. 49 КК України та закрити кримінальне провадження за ч. 2 ст. 309 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України або ж (у разі його заперечення) застосувати до засудженого положення п. 3 ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України й звільнити його від покарання, призначеного за ч. 2 ст. 309 КК України;
- виключити вказівку про призначення ОСОБА_7 остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.
На обґрунтування своїх вимог прокурор, посилаючись на положення п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 12 КК України та зміст санкції ч. 2 ст. 309 КК України, зазначає, що станом на момент постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 16 липня 2024 року закінчився п`ятирічний термін на притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вказаний злочин.
Водночас сторона обвинувачення зауважує, що суд апеляційної інстанції: 
- наведеного вище не врахував;
- усупереч положенням ч. 3 ст. 285 КПК України та практики Верховного Суду не роз`яснив обвинуваченому права на звільнення від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 309 КК України на підставі ст. 49 КК України та права заперечувати щодо закриття кримінального провадження із цієї підстави;
- не застосував до ОСОБА_7 положення ст. 49 КК України, а в разі відмови останнього - положення ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України.
На касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 прокурор ОСОБА_9 подав заперечення, у яких, посилаючись на необґрунтованість доводів сторони захисту, просив цю скаргу залишити без задоволення. При цьому до заперечень прокурор долучив копії листів старшого слідчого Сквирського ВП Володарського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_14 , адресовані головному лікарю Володарської ЦРЛ, про надання рентгензнімків, копію медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_10 , який з 07 лютого 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні інтенсивної терапії Володарської ЦРЛ, а також копію листа вказаного слідчого про повернення наведених медичних документів і протокол про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 29 березня 2018 року в цьому кримінальному провадженні. При цьому 15 жовтня 2025 року прокурором було долучено до справи належним чином завірені копії згаданих вище документів.
Позиції інших учасників судового провадження 
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 підтримав касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 та не заперечував щодо задоволення касаційної скарги прокурора в частині застосування до засудженого ОСОБА_7 положень п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України за ч. 2 ст. 309 КК України та закриття кримінального провадження в цій частині.
Прокурор ОСОБА_5 підтримала касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 та заперечувала щодо задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_8 .
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та наведені в касаційних скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення касаційної скарги прокурора ОСОБА_9 та відмови в задоволенні касаційної скарги захисника ОСОБА_8 , з огляду на таке.
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
За приписами пунктів 1-3 ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу (ч. 2 ст. 438 КПК України). 
Стосовно доводів касаційної скарги захисника ОСОБА_8 про недоведеність наявності в діях засудженого ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, Верховний Суд уважає за необхідне зазначити таке.
У статті 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, у якому наведені належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Частиною 1 ст. 23 КПК України визначено, що суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.
Згідно зі ст. 94 КПКУкраїни суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, повинен оцінювати кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку.
Як видно з матеріалів провадження, висновок суду першої інстанції, з яким погодився і суд апеляційної інстанції, про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до приписів ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, мотивуючи своє рішення, місцевий суд допитав обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину за ч. 1 ст. 121 КК України визнав частково, зауваживши, що бійка з потерпілим ОСОБА_10 відбулася, проте заперечив наявність у нього умислу на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, а тому вказував на неправильну кваліфікацію його дій. Так, обвинувачений пояснював, що приблизно через тиждень після проведення обшуку за місцем його проживання зустрівся біля кладовища з ОСОБА_10 , який був дуже п`яний та вже знав про звинувачення його ОСОБА_7 у тому, що він заклав його поліції, унаслідок чого ОСОБА_10 покликав його для з`ясування цих питань і стосунків, на що він показав йому ухвалу суду про обшук. ОСОБА_10 заперечив свою причетність і перший ударив його, а він у відповідь ударив потерпілого в груди, по обличчю, по носу, а коли в останнього з носа пішла кров і він упав, ударив його палицею, яка лежала поруч, ще приблизно два рази по плечах, але не сильно, палка зламалася. Далі до них підійшов ОСОБА_11 , сказав, що досить та розняв. Після цього він запитав у ОСОБА_10 , чи той нормально себе почуває, на що останній підняв голову та відповів: «Так».
Обвинувачений також звернув увагу на те, що ОСОБА_10 постійно б`ють. ОСОБА_15 та ОСОБА_11 початок бійки не бачили, бо пішли за будівлю. Наступного дня після цієї бійки він приїхав у лікарню до ОСОБА_10 (його забрали до лікарні пізно ввечері за 1,5 км від кладовища), останній не мав до нього претензій, казав, що не пам`ятає, чи його хтось бив. Мати ОСОБА_7 також провідувала ОСОБА_10 , скільки разів - обвинувачений не знає, але вона повністю оплатила потерпілому лікування, одягла його, давала їжу, гроші (5000 грн), бо всі знали, що він ( ОСОБА_7 ) останній з ним бився. Палицю шукали надалі з поліцією, для слідчого експерименту взяли якусь іншу. Обвинувачений погодився з тим, що бив потерпілого, оскільки не думав, що будуть якісь наслідки, хоча знав, що він має умовний термін. Бив ОСОБА_10 , бо в його кишені була пляшка, а він подумав, що то ніж.
Разом з тим суд також допитав:
- потерпілого ОСОБА_10 , який надав суду пояснення про те, що 07 лютого 2018 року він ішов до магазину по сигарети, був випивший (три-чотири чарки горілки). Коли вийшов з магазину, побачив ОСОБА_7 , підійшов до нього, той запитав, чи говорив він про нього щодо конопель, на що він ( ОСОБА_10 ) його «послав», у чому був неправий. Після цього першим ударив ОСОБА_7 рукою в плече, у відповідь від обвинуваченого отримав удари, а саме: руками п`ять-сім разів у груди, по плечах, у живіт, а потім невеликою дерев`яною палкою два рази по плечах, і упав. Потім ОСОБА_7 запитав, чи все нормально. Удари обвинувачений завдавав за магазином, біля кладовища. Коли ОСОБА_7 бив, то сам зупинився, йому ніхто не перешкоджав. Потім, коли розійшлися, йому стало погано, він упав, люди викликали швидку медичну допомогу. Десь на другий день ОСОБА_7 приїхав до нього в лікарню, дав гроші (5000 грн), заплатив (його мати) за лікування, цигарки. Додатково потерпілий повідомив, що в той же самий день він ще падав зі сходів у погребі в домоволодінні ОСОБА_16 ;
- свідка ОСОБА_16 , який зазначав, що про бійку обвинуваченого з  ОСОБА_10 дізнався від останнього. До того ж указував, що напередодні бійки він з потерпілим гуляли, випивали, далі він відправив ОСОБА_10 до погреба, а сам залишився в будинку. Коли ОСОБА_10 повернувся, то сказав, що впав (у погребі згодом перевірив і побачив розбиту банку), зняв шапку, голова була несильно розбита, він проспиртував рану, після цього ОСОБА_10 узяв алкоголь і кудись пішов, а потім люди сказали, що його забрала швидка медична допомога. Рана на голові ОСОБА_10 була зліва, ближче до середини;
- свідка ОСОБА_11 , який повідомив, що в лютому 2018 року був у гостях у  ОСОБА_15 , той попросив сходити з ним за дитиною у дитячий садок. Біля цвинтаря проїхав ОСОБА_7 на велосипеді, також там ішов ОСОБА_10 , який окликнув обвинуваченого, а останній показав потерпілому якийсь папір, на що останній заперечив і вдарив ОСОБА_7 першим у плече, ОСОБА_7 теж «прийняв оборону». Потім він із ОСОБА_15 пішли до покинутого приміщення, а коли повернулись, то побачив бійку, бо спочатку вони сперечалися (бійки не було). ОСОБА_7 махав предметом, схожим на палицю, бив ОСОБА_10 у ділянку спини й тулуба (десь три-чотири рази), тому він (свідок) побіг їх рознімати, та в цей момент обвинувачений бив ОСОБА_10 руками. Після цього обличчя потерпілого було дуже синє, під очима були синяки, він у крові лежав на землі. Він (свідок) забрав ОСОБА_7 , а ОСОБА_10 сказав, що все добре, він полежить і піде;
- свідка ОСОБА_15 , який зазначав, що 07 лютого 2018 року він разом з  ОСОБА_11 йшов біля місцевого кладовища, коли ОСОБА_10 погукав ОСОБА_7 . Далі ОСОБА_10 перший почав бити обвинуваченого, а він (свідок) сказав ОСОБА_11 йти їх розбороняти. ОСОБА_7 і ОСОБА_10 штовхалися, билися, деталі він не пам`ятає. Палиця була дерев`яною. Безпосередньо до місця бійки він (свідок) не підходив. Коли ж ОСОБА_11 їх розборонив, обвинувачений пішов з нами,                        а ОСОБА_10 - на кладовище. У ОСОБА_7 кров була на руці. Крім того, свідок зауважив, що потерпілий ОСОБА_10 постійно ходить п`яний і його б`ють;
- свідка ОСОБА_13 , яка вказала, що вона є матір`ю обвинуваченого ОСОБА_7 . Стосовно бійки з ОСОБА_10 свідок повідомила, що ще під час обшуку працівники поліції повідомили їй, що ОСОБА_10 і ОСОБА_16 написали на обвинуваченого заяву (про коноплі). ОСОБА_7 сказав їй, що бачив ОСОБА_10 на кладовищі, а після того як останній його покликав, ударив обвинуваченого, вони поштовхалися. Зазначив, що сильно не бив, бо ОСОБА_10 уже був побитий. Після бійки ОСОБА_7 казав, що «Добре дав ОСОБА_17 », потім його забрали, а  ОСОБА_10 , казали перебуває в реанімації. При цьому свідок указувала, що  ОСОБА_7 та вона їздили до потерпілого в лікарню, вона купувала останньому ліки. ОСОБА_10 не мав претензій до обвинуваченого, казав, що впав у  ОСОБА_16 у погребі. Вона до ОСОБА_10 їздила два рази, привозила одяг, ліки, грошові кошти (1000 грн), розмовляла з хірургом.
Також, як видно з вироку, суд першої інстанції взяв до уваги й інші докази, а саме: 
- протокол огляду місця події від 08 лютого 2018 року з ілюстраційною таблицею, відповідно до якого місцевий суд установив, що предметом огляду була земельна ділянка біля в`їзду на цвинтар, що неподалік вул. Центральної в с. Рубченки Володарського району Київської області;
- протокол огляду місця події від 08 лютого 2018 року з ілюстраційною таблицею, проведений за місцем фактичного проживання обвинуваченого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_1 , під час дослідження якого суд установив, що в ході слідчої дії було вилучено речі обвинуваченого, а саме одяг і взуття, які добровільно видала його мати ОСОБА_13 ;
- протокол проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2018 року за участю підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_18 з доданим до нього й дослідженим у судовому засіданні диском з відеозаписом слідчої дії, під час якої, як було встановлено місцевим судом, ОСОБА_7 пояснив і показав на місцевості обставини щодо виникнення в нього конфлікту із ОСОБА_10 та заподіяння останньому тілесних ушкоджень (механізм завдання ударів).
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на недопустимість указаних доказів, стверджує, що в протоколах огляду від 08 лютого 2018 року та в протоколі проведення слідчого експерименту від 13 лютого 2018 року  усупереч положенням ч. 3 ст. 104 КПК України не зазначено:
- імені та по батькові слідчого, який проводив слідчі дії;
- дати народження та місця проживання власника приміщення ( ОСОБА_13 ), у якому проводилися огляди;
- характеристики технічних засобів фіксації слідчих дій, а також характеристики носіїв інформації та умов і порядку їх використання;
- кількості, міри, ваги речовин та предметів, які було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події.
Перевіривши матеріали провадження та наведені доводи касаційної скарги сторони захисту, Верховний Суд дійшов висновку про таке.
Відповідно до ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. 
ЄСПЛ, практику якого суд застосовує як джерело права (статті 8, 9 КПК України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за загальним правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані їм докази (зокрема, рішення ЄСПЛ від 09 червня 1998 року в справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії», від 19 лютого 2009 року в справі «Шабельник проти України»), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом, має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, а саме: на свободу, особисту недоторканність, на повагу до приватного і сімейного життя, таємницю кореспонденції, на недоторканність житла тощо.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 20 жовтня 2011 року                       № 12-рп/2011, даючи офіційне тлумачення наведеного вище положення ч. 3 ст. 62 Конституції України, керувався тим, що обвинувачення особи у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване: 
- доказами, одержаними внаслідок порушення або обмеження її конституційних прав і свобод, крім випадків, у яких Основний Закон України допускає такі обмеження; 
- фактичними даними, отриманими незаконним способом, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини та громадянина; з порушенням установлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Як видно з вироку, вирішення питань про заявлені стороною захисту письмові та усні заяви і клопотання щодо недопустимості окремих письмових доказів, поданих стороною обвинувачення, було предметом перевірки суду першої інстанції, який, спростовуючи доводи захисника, зазначив, що наведені в клопотаннях зауваження насамперед стосувалися окремих недоліків в оформленні протоколів процесуальних (слідчих) дій, зокрема незазначення повних відомостей стосовно імені та по батькові слідчого, дат народження учасників таких слідчих дій, точних даних технічних засобів, за допомогою яких здійснювалося фіксування процесуальних дій, тощо.
Разом з тим місцевий суд зауважив, що окремі недоліки процесуального оформлення слідчих дій, проведених з огляду на вимоги КПК України, не впливають у цілому й загалом на справедливість кримінального провадження, оскільки конституційних та інших передбачених процесуальним законом прав обвинуваченого ОСОБА_7 не порушувалося, перешкод у реалізації його процесуальних прав не чинилося, права на захист ОСОБА_7 позбавлений не був.
Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, загалом є обґрунтованими та узгоджуються з наведеними вище положеннями Конституції України, практикою ЄСПЛ, Конституційного Суду України, а також практикою Верховного Суду, зміст якої зводиться до того, що відсутність у протоколі слідчих дій такої інформації, яка повинна міститися у вступній його частині згідно із ч. 3 ст. 104 КПК України, не зумовлює визнання даних, отриманих у ході слідчої дії, недопустимими (постанови від 02 вересня 2021 року в справі № 722/910/19, 20 грудня 2021 року у справі № 404/711/15-к).
Крім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 31 серпня 2022 року (справа № 756/10060/17, провадження № 13-3кс22) імперативна законодавча заборона використовувати результати процесуальних дій як докази поширюється на випадки, коли недотримання процедури їх проведення призвело до порушення конвенційних та/або конституційних прав і свобод людини - заборони катування й нелюдського поводження (ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ч. 1 ст. 28 Конституції України), прав підозрюваного, обвинуваченого на захист, у тому числі професійну правничу допомогу (п. «с» ч. 3 ст. 6 Конвенції, ст. 59 Конституції України), на участь у допиті свідків (п. «d» ч. 3 ст. 6 Конвенції), права людини на повагу до свого приватного життя, недоторканність житла (ст. 8 Конвенції), на відмову давати показання щодо себе, членів своєї сім`ї та близьких родичів (ч. 1 ст. 63 Конституції України). Отже, у кожному із зазначених випадків простежується чіткий зв`язок правил допустимості доказів із фундаментальними правами й свободами людини, гарантованими Конвенцією та/або Конституцією України. З огляду на це суд, вирішуючи питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання.
Проте, посилаючись у касаційній скарзі на недопустимість як доказів протоколів слідчих дій з підстав їх невідповідності положенням ч. 3 ст. 104 КПК України, захисник не наводить переконливих доводів про те, яким саме чином незазначення в наведених процесуальних документах: 
- імені та по батькові слідчого;
- дати народження та місця проживання власника приміщення, у якому проводився огляд;
- характеристик технічних засобів фіксації оглядів місця події та носіїв інформації та умови і порядок їх використання;
- кількості, міри, ваги речовин та предметів, які було виявлено та вилучено в ході проведення огляду місця події,
призвело чи могло призвести до істотного порушення конституційних і конвенційних прав і свобод засудженого ОСОБА_7 та які саме права останнього в такому разі могло бути порушено.
Що стосується тверджень захисника про те, що в протоколі огляду від 08 лютого 2018 року відсутні дані про пакування вилучених в ході слідчої дії речей, відомості про упакування та номер спецпакета, у який поміщено вилучені предмети, то Суд не бере їх до уваги, оскільки з урахуванням змісту матеріалів кримінального провадження та висновків судів попередніх інстанцій такі доводи сторони захисту є неспроможними.
Також колегія суддів уважає необґрунтованими та невмотивованими посилання в касаційній скарзі захисника на практику Верховного Суду щодо визнання доказу недопустимим з підстав його отримання з істотним порушення прав і свобод підозрюваного у зв`язку з нероз`ясненням останньому в ході слідчого експерименту прав, передбачених ст. 42 КПК України, адже сторона захисту лише цитує вказане рішення суду касаційної інстанції, однак не наводить будь-яких доводів щодо допущення аналогічних порушень у кримінальному провадженні стосовно ОСОБА_7 .
За таких обставин Верховний Суд не бачить підстав для задоволення касаційної скарги захисника ОСОБА_8 у цій частині.
Крім того, як випливає з вироку, суд першої інстанції під час ухвалення рішення також урахував зміст фактичних даних, що містяться в інших письмових доказах, наданих стороною обвинувачення, а саме в:
- довідці Володарської ЦРЛ від 08 лютого 2018 року № 8 щодо діагнозу, який було встановлено потерпілому ОСОБА_10 за наслідком заподіяння йому тілесних ушкоджень;
- висновку судово-медичного експерта від 02 березня 2018 року № 16/Д, за яким суд установив, що під час дослідження медичних документів ОСОБА_10 було виявлено тілесні ушкодження, які виникли від дії тупих предметів, можливо, у час та за обставин, указаних в постанові слідчого, і належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя; ОСОБА_10 міг отримати виявлені в нього тілесні ушкодження за обставин, на які вказує підозрюваний ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту за його участю від 13 лютого 2018 року;
- висновку експерта від 16 серпня 2019 року № 61/Д за результатами судово-медичної експертизи, призначеної ухвалою суду від 05 червня 2019 року в порядку ст. 332 КПК України за клопотанням захисника, зі змісту якого місцевий суд, з-поміж іншого, установив, що при дослідженні медичних документів ОСОБА_10 , експертом було виявлено тілесні пошкодження, які виникли від дії тупих(ого) предметів(у) можливо в час та за обставин, указаних в ухвалі суду, і належать до категорії тяжких тілесних ушкоджень як небезпечні для життя; характерологічні особливості предмета(ів), яким заподіяно ОСОБА_10 тілесні пошкодження, не відобразились в ушкодженнях; ці тілесні пошкодження не могли утворитися внаслідок падіння на площину (у погребі) або каміння, цеглу бордюр або інші предмети з обмеженою контактуючою поверхнею з висоти власного зросту або іншої висоти. Крім того, у ОСОБА_10 виявлено перелом основи черепа та кровотеча із лівого вуха внаслідок цього перелому, а тому якби він отримав травму раніше до вказаних обставин, то в нього з лівого вуха текла б кров. Під час падіння на тупий предмет з обмеженою контактуючою поверхнею (при умові наявності такого перелому черепа) повинна була б утворитися скальпована рана або хоч садно із пологим нижнім і підритим верхнім краєм. Водночас під час обстеження ОСОБА_10 в лікарні не виявлено ніяких крововиливів під оболонки мозку, що могли призвести до так званого «світлого» проміжку часу при черепно-мозковій травмі, при якому громадянин після отримання черепно-мозкової травми може ходити, бігати або здійснювати інші цілеспрямовані рухи, тобто ці тілесні ушкодження не могли утворитися за довго до вказаних обставин у ухвалі суду.
Водночас за результатом дослідження наведених вище експертних висновків місцевий суд допитав судово-медичного експерта ОСОБА_19 , який проводив вказані експертизи. Роз`яснюючи надані висновки, експерт категорично виключив можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень, зафіксованих у медичній документації, через його падіння ані з висоти власного зросту, ані з висоти 2-3 м, у тому числі на бетон. Разом з тим експерт також зауважив, що отримання ОСОБА_10 тих тілесних ушкоджень, які є предметом дослідження (а не будь-яких інших), від падіння в погреб виключається, оскільки при такому падінні виникають інші характерні ушкодження (протиударні), яких у  ОСОБА_10 не було. На дослідження йому надавалася історія хвороби ОСОБА_10 , що ще - точно не пам`ятає, все описано у висновку; під час другої (додаткової) експертизи досліджував за своїм попереднім висновком, який за нормативними документами теж належить до медичної документації. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на недопустимість як доказу висновку судово-медичного експерта від 02 березня 2018 року № 16/Д, стверджує, що Комунальний заклад Київської обласної ради «Київське обласне бюро судово-медичної експертизи» згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань є комунальною організацією, тобто не є державною спеціалізованою установою, яка з огляду на положення ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» уповноважена на здійснення судово-експертної діяльності.
За приписами ч. 1 ст. 69 КПК України експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.
Питання стосовно діяльності, повноважень, прав та обов`язків експерта урегульовано Законом України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII «Про судову експертизу», який визначає правові, організаційні й фінансові основи судово-експертної діяльності з метою забезпечення правосуддя України незалежною, кваліфікованою і об`єктивною експертизою, орієнтованою на максимальне використання досягнень науки і техніки.
Згідно зі ст. 1 згаданого Закону судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Статтею 4 цього Закону, з-поміж іншого, передбачено, що незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду.
За приписами ст. 7 вказаного Закону судово-експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи,                     а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку                            та на умовах, визначених цим Законом (ч. 1 цієї статті). До державних спеціалізованих установ, серед інших, належать науково-дослідні установи судових експертиз,  судово-медичні та судово-психіатричні установи Міністерства охорони здоров`я України (п. 2 ч. 2 цієї статті).
Як зазначено у вироку, суд першої інстанції за результатом дослідження матеріалів справи установив, що судово-медична експертиза від 02 березня 2018 року № 16/Д була проведена атестованим судовим експертом, що підтверджувалося даними Реєстру атестованих судових експертів на сайті Міністерства юстиції України, у відділенні відповідного бюро судово-медичної експертизи згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України», зареєстрованим у Міністерстві юстиції України від 26 липня 1995 року за № 248/748.
Разом з тим у рішенні місцевого суду також містяться посилання на показання експерта ОСОБА_19 (автора наведених вище експертних досліджень), який у ході допиту, з-поміж іншого, повідомив, що: він володіє необхідними медичними знаннями; до сфери його експертної компетенції входить медична галузь; судово-медичну експертизу стосовно потерпілого ОСОБА_10 проводив відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6; експертна установа, у якій працює та де проводив експертизи, є структурним підрозділом Міністерства охорони здоров`я України.
За таких обставин колегія суддів не бачить підстав, які би безумовно свідчили про те, що судово-медичну експертизу, за результатом якої було складено висновок від 02 березня 2018 року № 16/Д, було проведено неуповноваженою особою.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи від 02 березня 2018 року № 16/Д, зазначає, що:
- матеріали провадження не містять даних про порядок отримання органом досудового розслідування медичних документів на ім`я ОСОБА_10 (які згідно зі змістом експертизи від 02 березня 2018 року № 16/Д були предметом дослідження експерта), що, на думку сторони захисту, ставить під сумнів їх реальне отримання;
- у справі відсутні дані про дозвіл ОСОБА_10 на отримання та використання документів про стан його здоров`я, а також відсутні ухвали слідчого судді про надання дозволу на доступ до медичних документів потерпілого, що, на переконання захисника, з огляду на практику Верховного Суду свідчить про те, що експертне дослідження було проведено з порушенням КПК України.
Перевіривши вказані доводи сторони захисту, Верховний Суд зауважує таке:
- доказ у кримінальному провадженні може бути наданий стороні кримінального провадження або нею вилучений (ч. 1 ст. 100 КПК України);
- відповідно до постанови слідчого від 19 лютого 2018 року про призначення судово-медичної експертизи на дослідження експерту було надано медичну карту стаціонарного хворого Володарської ЦРЛ № 0267/60 на ім`я ОСОБА_10 , рентгензнімки останнього, а також копію протоколу слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 ;
- згідно з вироком подію, що сталася 07 лютого 2018 року (бійка між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , в ході якої останньому було заподіяно тілесні ушкодження), час і місце цієї події, а також причини конфлікту, ніхто з учасників провадження, зокрема й обвинувачений, не заперечував;
- за результатом дослідження доказів місцевий суд установив, що тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_10 і виявлені лікарями місцевої лікарні, зафіксовані у медичній довідці від 08 лютого 2018 року № 8, долученій до матеріалів досудового розслідування та надалі - до матеріалів судового провадження;
- на підтвердження факту наявності у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та ступеня їх тяжкості суд першої інстанції, серед іншого, послався і на висновок судово-медичного експерта від 02 березня 2018 року № 16/Д;
- суди попередніх інстанцій не встановили розбіжностей у змісті вказаних доказів (довідки та висновку експерта) в частині наявності у потерпілого ОСОБА_10 конкретних тілесних ушкоджень, їх кількості та локалізації;
- експерт ОСОБА_19 , показання якого наведені у вироку, стверджував, що під час проведення експертного дослідження він, з-поміж іншого, досліджувалась історія хвороби ОСОБА_10 ;
- потерпілий ОСОБА_10 як у судах попередніх інстанцій, так і на стадії касаційного розгляду будь-яких заяв чи скарг не подавав та не ставив питання про порушення його прав під час отримання органом досудового розслідування медичних документів щодо наявності в нього тілесних ушкоджень.
Водночас колегія суддів також звертає увагу і на зміст касаційної скарги, у якій захисник, стверджуючи про відсутність у справі даних про порядок отримання органом досудового розслідування медичних документів на ім`я ОСОБА_10 : 
- не наводить жодних доводів, які б ставили під сумнів належність цих документів;
- не наводить обґрунтувань щодо невідповідності встановлених місцевим судом локалізації, кількості та тяжкості виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень;
- не спростовує факту причетності засудженого ОСОБА_7 до завдавання ОСОБА_10 ударів руками та палицею;
- не зазначає, яким чином та які саме конституційні чи конвенційні права і свободи засудженого ОСОБА_7 у такому випадку були порушені. 
Крім того, як видно зі змісту документів, долучених прокурором до заперечень на касаційну скаргу захисника, старшим слідчим СВ Сквирського ВП Володарського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_14 , під час досудового розслідування було направлено листи від 13 лютого 2018 року № 862/109/1006/1/15/24-2018 та від 19 лютого 2018 року № 1004/109/1006/1/15/24-2018, адресовані головному лікарю Володарської ЦРЛ, про надання рентгензнімків та медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_10 , який з 07 лютого 2018 року перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні інтенсивної терапії, а з 12 лютого 2018 року - у хірургічному відділенні Володарської ЦРЛ, а також лист від 20 березня 2018 року № 1676/109/1006/1/15/24-18 про повернення до Володарської ЦРЛ чотирьох рентгензнімків та медичної картки № 0267/60 стаціонарного хворого ОСОБА_10 .
Урахування наведених документів колегією суддів у цілому узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2025 року у справі 349/508/16-к, згідно з яким суд касаційної інстанції може самостійно перевірити процесуальні документи, які стосуються наявності у слідчого чи прокурора повноважень на здійснення певних процесуальних дій у разі надання таких документів стороною обвинувачення під час касаційного перегляду судових рішень, якими особу було притягнуто до кримінальної відповідальності за вчинення інкримінованого кримінального правопорушення.
Зважаючи на наведене, колегія суддів не бачить підстав для задоволення вимог касаційної скарги захисника з цих підстав.
До того ж посилання сторони захисту на постанову Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 555/456/18 як на додатковий аргумент щодо недопустимості як доказу висновку експерта за наведеної вище підстави, колегія суддів уважає неспроможними, оскільки саме від висновку про застосування норм права у цій справі відступили: 
- об`єднана палата Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду, зазначивши, що відсутність у матеріалах кримінального провадження медичних документів, на підставі яких сформовано висновок експерта не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону в аспекті ст. 412 КПК України, автоматично не тягне за собою визнання експертного дослідження недопустимим доказом і скасування на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України судових рішень (постанова від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17);
- Велика Палата Верховного Суду, зауваживши, що під час вирішення питання про вплив порушень порядку проведення процесуальних дій на доказове значення отриманих у їх результаті відомостей, суд повинен насамперед з`ясувати вплив цих порушень на ті чи інші конвенційні або конституційні права людини, зокрема встановити, наскільки процедурні недоліки «зруйнували» або звузили ці права або ж обмежили особу в можливостях їх ефективного використання (постанова від 31 серпня 2022 року у справі № 756/10060/17).
Таким чином, беручи до уваги згадане вище, колегія суддів не бачить підстав для висновку про те, що за вказаних обставин було допущено таке істотне порушення КПК України, яке перешкодило чи могло перешкодити місцевому суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення.
З огляду на зазначене доводи касаційної скарги щодо застосування принципу «плодів отруйного дерева» стосовно висновку судово-медичної експертизи від 16 серпня 2019 року № 61/Д (в основу якого було покладено висновок експерта від 02 березня 2018 року № 16/Д) та визнання його недопустимим доказом є необґрунтованими.
Крім того, як випливає з вироку, суд першої інстанції також послався на інші докази, наведені в оскаржуваному рішенні, мотивувавши при цьому свою позицію щодо доведеності вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
У касаційній скарзі захисник, не погоджуючись з твердженнями місцевого суду стосовно зміни та коригування позиції сторони захисту в ході судового розгляду, обґрунтовує свої доводи тим, що, на його думку, збирання доказів було здійснено з істотним порушенням вимог КПК України, а сторона обвинувачення не надала для дослідження речові докази.
Однак Верховний Суд не бере до уваги таку позицію сторони захисту, оскільки: 
- як видно з вироку, істотних порушень вимог КПК України під час збирання доказів допущено не було;
- питання про дослідження речових доказів у справі сторони провадження не порушували;
- захисник у касаційній скарзі не наводить переконливих обґрунтувань про те, які саме речові докази, що були покладені в основу вироку, не були досліджені в судовому засіданні суду першої інстанції та яким чином зазначене перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне й обґрунтоване рішення за ч. 1 ст. 121 КК України, у тому числі з огляду на те, що сам факт заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень потерпілому стороною захисту не заперечувався, а позиція обвинуваченого зводилася лише до відсутності у нього умислу на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень.
За таких обставин колегія суддів уважає, що місцевий суд, ретельно дослідивши та проаналізувавши наявні в матеріалах кримінального провадження докази, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтувалося на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та їх взаємозв`язку, дійшов обґрунтованих висновків про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Разом з тим, постановляючи рішення, суд першої інстанції з посиланням на наявні у справі докази обґрунтував свої висновки щодо спроможності версії сторони обвинувачення, викладеної в обвинувальному акті, та спростував версії сторони захисту стосовно відсутності в діях ОСОБА_7 складу злочину, визначеного ч. 1 ст. 121 КК України.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги сторони захисту, зокрема щодо недопустимості покладених в основу вироку доказів, виснував таке: 
- окремі недоліки процесуального оформлення слідчих дій (оглядів місця події та слідчого експерименту), проведених відповідно до вимог КПК України, не впливають у цілому і загалом на справедливість кримінального провадження, оскільки конституційні та інші передбачені процесуальним законом права обвинуваченого ОСОБА_7 порушено не було;
- судово-медичну експертизу проведено атестованим судовим експертом, що підтверджується даними Реєстру атестованих судових експертів на сайті Міністерства юстиції України, у відділенні відповідного бюро судово-медичної експертизи згідно з наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби України». До того ж додаткову експертизу було проведено за ухвалою суду в тій же експертній установі, що й первісну, відповідно до поданого стороною захисту клопотання.
Також, на противагу доводам захисника про відсутність у сторони обвинувачення дозволу на доступ до медичних документів потерпілого ОСОБА_10 , суд апеляційної інстанції зазначив, що тілесні ушкодження, отримані ОСОБА_10 і виявлені лікарями місцевої лікарні, зафіксовано в медичній довідці від 08 лютого 2018 року № 8, яка наявна в матеріалах кримінального провадження та яку дослідив суд.
З огляду на вказане суд апеляційної інстанції зазначив, що наведені у вироку докази у своїй сукупності є взаємопов`язаними, узгоджуються між собою                    та не викликають сумнівів у їх достовірності, відповідають вимогам належності та допустимості, не містять розбіжностей або суперечностей, які б могли вплинути на правильність висновку суду щодо винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 , посилаючись на:
- показання ОСОБА_7 , який пояснював, що не мав мети та умислу на заподіяння ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень;
- склад кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121 та ст. 128 КК України;
- зміст ст. 17 КПК України (зокрема в частині неможливості обґрунтування підозри незаконно отриманими доказами),
вказує на неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 у зв`язку з недоведенням стороною обвинувачення поза розумним сумнівом складу (суб`єктивної сторони) інкримінованого злочину. 
Перевіривши матеріали кримінального провадження та вказані доводи сторони захисту, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 1 ст. 121 КК України та ст. 128 КК України, здійснюється як за об`єктивною, так і суб`єктивною стороною цих злочинів.
До того ж під час визначення ступеня тяжкості заподіяних тілесних ушкоджень за способом вчинення діяння враховуються локалізація, характер, механізм утворення травм та ушкоджень, а зміст і характер інтелектуального та вольового критеріїв вини в згаданих злочинах обумовлюються усвідомленням особою характеру вчиненого злочинного діяння, передбаченням його негативних наслідків та ставленням до цих наслідків.
Умисне заподіяння тяжкого тілесного ушкодження (ч. 1 ст. 121 КК України) з об`єктивної сторони характеризується протиправним посяганням на здоров`я іншої людини, шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді завдання тілесних ушкоджень, установленням причинного зв`язку між зазначеним діянням та наслідками. Із суб`єктивної сторони злочин може бути вчинений з прямим або непрямим умислом (умисна форма вини).
Разом з тим кримінальна відповідальність за необережне тілесне ушкодження (ст. 128 КК України) настає за наявності таких самих елементів об`єктивної сторони, як і складу злочину, передбаченого ст. 121 КК України, але суб`єктивна сторона злочину є відмінною та полягає у необережній формі вини.
Положеннями ст. 24 КК України визначено, що умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання (ч. 2 цієї статті). Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання (ч. 3 цієї статті).
Під час вирішення питання про умисел особи на заподіяння потерпілому тяжких тілесних ушкоджень необхідно керуватися сукупністю всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їх стосунки.
Зокрема, якщо, цілеспрямовано завдаючи ударів, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично заподіяно ним потерпілому, то в цьому разі така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча й бажає завдати або свідомо припускає завдання шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкість цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), який фактично було завдано, - умисне заподіяння тілесних ушкоджень відповідного ступеню тяжкості.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 28 листопада 2019 року у справі № 405/48/18, 16 червня 2020 року у справі № 709/1705/18, 23 липня 2024 року у справі № 944/686/22.
Як видно зі змісту оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_7 у ході конфлікту з ОСОБА_10 з мотивів помсти                  та з метою заподіяння останньому тілесних ушкоджень ударив потерпілого кулаком по обличчю два рази, від чого той утратив рівновагу та впав на землю, укриту снігом. Після цього ОСОБА_7 взяв у руки дерев`яну палицю та завдав одного удару по тулубу ОСОБА_10 (від чого останній знову впав на землю). Коли потерпілий перебував в положенні лежачи на правому боці, ОСОБА_7 завдав йому палицею не менше трьох ударів по тулубу та не менше двох ударів по голові.
При цьому такі висновки суди попередніх інстанцій обґрунтували на підставі доказів, наданих стороною обвинувачення, а саме: показань потерпілого ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 (щодо обставин заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, очевидцями яких вони були), протоколів огляду від 08 лютого 2018 року, протоколу слідчого експерименту від 13 лютого 2018 року за участю ОСОБА_7 , змісту довідки Володарської ЦЛР від 08 лютого 2018 року (щодо виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень), висновку судово-медичної експертизи від 16 серпня 2019 року № 61/Д.
Разом з тим, оцінюючи матеріали кримінального провадження, місцевий суд, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, посилаючись на висновок судово-медичної експертизи від02 березня 2018 року № 16/Д, зазначив, що саме у результаті неправомірних дій ОСОБА_7 потерпілому ОСОБА_10 заподіяно тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя.
Таким чином, ураховуючи зазначене, а також беручи до уваги: 
- наведені вище висновки Суду в частині необґрунтованості доводів сторони захисту про недопустимість наведених у оскаржуваних рішеннях доказів;
- зміст рішень судів попередніх інстанцій щодо встановлених і підтверджених доказами фактичних обставин справи в частині способу, знаряддя злочину, кількості, характеру та локалізації тілесних ушкоджень у потерпілого, причин припинення злочинних дій, поведінки винного й потерпілого, що передувала події, їх стосунків;
- наслідки, які настали за результатом злочинних дій ОСОБА_7 ,
колегія суддів уважає, що позиція судів попередніх інстанцій про наявність у діях обвинуваченого складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, у цілому є обґрунтованою.
Водночас Суд зауважує, що захисник ОСОБА_8 , стверджуючи про неправильну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , у касаційній скарзі не наводить переконливих мотивів та, посилаючись на показання засудженого, не зазначає, які саме наявні в матеріалах справи докази, що, на його думку, підтверджують позицію сторони захисту та спростовують законність й обґрунтованість оскаржуваних судових рішень щодо доведення вини ОСОБА_7  у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, не врахували суди попередніх інстанцій.
З огляду на наведене Верховний Суд переконаний, що в ході перевірки матеріалів кримінального провадження в частині, що стосується обвинувачення ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, судами попередніх інстанцій було належним чином перевірено версії учасників провадження щодо доведеності вини обвинуваченого за вказаною статтею кримінального закону, повною мірою досліджено надані докази та не допущено тих істотних порушень вимог КПК України, які могли б свідчити про наявність передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК України підстави для їх скасування, а тому колегія суддів уважає необґрунтованими доводи касаційної скарги захисника про те, що суди попередніх інстанцій не мотивували відхилення доводів та неврахування позиції сторони захисту.
За таких обставин колегія суддів доходить висновку про те, що кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, з урахуванням обсягу висунутого обвинувачення, досліджених місцевим судом доказів та встановлених судами попередніх інстанцій фактичних обставин справи, є правильною, а вина обвинуваченого у вчиненні зазначеного злочину - доведеною поза розумним сумнівом, тому касаційна скарга захисника в цій частині задоволенню не підлягає.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про допущення судом апеляційної інстанції порушень, передбачених статтями 412, 413 КПК України, то Суд зауважує таке.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК України).
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України).
У касаційній скарзі сторона обвинувачення, посилаючись на положення п. 3 ч. 1 ст. 49, ст. 12 КК України та зміст санкції ч. 2 ст. 309 КК України, зазначає, що станом на момент постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 16 липня 2024 року, закінчився п`ятирічний термін на притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вказаний злочин. При цьому стверджує, що суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу, наведеного не врахував, не роз`яснив обвинуваченому його права, передбачені ч. 3 ст. 285 КПК України, та не застосував до ОСОБА_7 положення ст. 49 КК України або ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України. 
Згідно з вироком місцевого суду від 10 січня 2020 року ОСОБА_7 . Було визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 121 КК України.
Ухвалою суду апеляційної інстанції від 16 липня 2024 року рішення суду першої інстанції було змінено лише в частині застосування до обвинуваченого положень ч. 4 ст. 70 КК України, а в решті - залишено без зміни.
Санкцією ч. 2 ст. 309 КК України (в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду) передбачалося покарання у виді штрафу від двох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або позбавлення волі на строк до трьох років.
За приписами ч. 4 ст. 12 КК України (в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду) кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України належить до категорії нетяжких злочинів.
Положеннями п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України (в редакції, чинній на момент апеляційного розгляду) визначено, що особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до дня набрання вироком законної сили минуло п`ять років - у разі вчинення нетяжкого злочину, крім випадку, передбаченого у п. 2 цієї частини.
Як видно з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив інкриміноване йому кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 309 КК України, 05 лютого 2018 року (день, коли працівниками поліції, в ході обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 , було виявлено та вилучено наркотичний засіб - канабіс). Разом з тим відповідно до змісту рішень судів попередніх інстанцій ОСОБА_7 07 лютого 2018 року вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КК України.
У ч. 3 ст. 49 КК України вказано, що перебіг давності переривається, якщо до закінчення зазначених у частинах 1 та 2 цієї статті строків особа вчинила новий злочин, за винятком нетяжкого злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк не більше двох років.
За правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною в постанові від 02 лютого 2023 року у справі № 735/1121/20, вчинення особою в межах визначено ч. 1 ст. 49 КК України строку нового злочину, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк і понад 2 роки, не нівелює диференційованого строку давності притягнення до кримінальної відповідальності за попередній злочин. У цьому разі термін, визначений ч. 1 ст. 49 КК України, переривається та починає відраховуватися з моменту вчинення нового злочину. Тобто диференційований строк не замінюється на загальний, більш обтяжливий для особи, а лише відтерміновується його початок. 
Беручи до уваги згадане, колегія суддів доходить переконання, що п`ятирічний строк на притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 309 КК України мав свій початок 07 лютого 2018 року та закінчився 07 лютого 2023 року (оскільки строк притягнення його до кримінальної відповідальності переривався у зв`язку з вчиненням нового злочину), тобто до постановлення ухвали суду апеляційної інстанції від 16 липня 2024 року, до набрання вироком суду першої інстанції законної сили (частини 1, 2 ст. 532 КПК України).
Відповідно до положень ст. 285 КПК України особа звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених законом України про кримінальну відповідальність (ч. 1 цієї статті). Особі, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення та щодо якої передбачена можливість звільнення від кримінальної відповідальності у разі здійснення передбачених законом України про кримінальну відповідальність дій, роз`яснюється право на таке звільнення (ч. 2 цієї статті). Підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності та право заперечувати проти закриття кримінального провадження із цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку (ч. 3 цієї статті).
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Положеннями ст. 286 КПК України встановлено, що звільнення від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення здійснюється судом (ч. 1 цієї статті). Якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 грудня 2021 року у справі № 521/8873/18, за змістом п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частинами 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України суди першої та апеляційної інстанцій мають обов`язок відповідно роз`яснити особі, яка притягується до кримінальної відповідальності, те, що на момент судового розгляду чи апеляційного перегляду закінчилися строки давності притягнення цієї особи до кримінальної відповідальності, що є правовою підставою, передбаченою ст. 49 КК України, для звільнення особи від кримінальної відповідальності у порядку, визначеному КПК України, і таке звільнення є підставою для закриття кримінального провадження на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України, а також право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та наслідки такого заперечення. Нероз`яснення судом першої чи апеляційної інстанцій відповідно до вимог ст. 285 КПК України зазначених обставин є порушенням вимог кримінального процесуального закону, що зумовило неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Отже, беручи до уваги наведені вище норми матеріального та процесуального права, практику Верховного Суду, а також зважаючи на зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції, колегія суддів уважає, що недотримання апеляційним судом вимог п. 1 ч. 2 ст. 284, ч. 3 ст. 285, частин 1, 4 ст. 286, ч. 3 ст. 288 КПК України та, як наслідок, незастосування до ОСОБА_7 положень ст. 49 КК України є істотним порушенням вимог КПК України (ст. 412 КПК України), яке у свою чергу призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування закону, який підлягав застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України).
Водночас, на думку колегії суддів, з огляду на 
- компетенцію суду касаційної інстанції, передбачену ст. 440 КПК України, а саме наявність повноважень на закриття кримінального провадження при встановленні обставин, визначених ст. 284 КПК України;
- наявні у справі заяви засудженого ОСОБА_7 про те, що йому відомі положення ч. 3 ст. 285 КПК України та він не заперечує щодо закриття кримінального провадження за ч. 2 ст. 309 КК України на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України у зв`язку із закінченням строків давності,
у цьому конкретному випадку наявні підстави для закриття кримінального провадження відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України в цій частині, а тому, ураховуючи вимоги касаційної скарги сторони обвинувачення щодо зміни оскаржуваних судових рішень, а також зміст положень, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 436 КПК України, який визначає компетенцію суду касаційної інстанції саме на скасування судового рішення і закриття кримінального провадження, касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню. 
При цьому, беручи до уваги зазначене вище, та наведену позицію засудженого щодо можливості застосування до нього за ч. 2 ст. 309 КК України положень ст. 49 КК України, Суд не вбачає підстав для надання оцінки доводам касаційної скарги захисника ОСОБА_8 в частині оскарження рішень судів попередніх інстанцій щодо засудження ОСОБА_7 за вказаний злочин. 
Отже, колегія суддів уважає, що: 
- касаційну скаргу захисника необхідно залишити без задоволення;
- касаційну скаргу прокурора слід задовольнити частково;
- вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції потрібно скасувати в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України й звільнити останнього від кримінальної відповідальності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження у цій частині необхідно закрити на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України.
До того ж за таких обставин колегія суддів не бачить підстав для подальшого застосування до засудженого ОСОБА_7 положень ч. 1 ст. 70 КК України.
Керуючись статтями 412, 413, 433, 434, 436, 438, 440, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу захисника ОСОБА_8 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Володарського районного суду Київської області від 10 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року в частині засудження ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 309 КК України скасувати.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 309 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України закрити кримінальне провадження в цій частині у зв`язку зі звільненням ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності.
Вирок Володарського районного суду Київської області від 10 січня 2020 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 16 липня 2024 року в частині призначення ОСОБА_7 покарання за сукупністю злочинів змінити та виключити посилання на призначення покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України.
Уважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 6 місяців.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до зазначеного покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року та призначити ОСОБА_7 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
Згідно з положеннями ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_7 у строк покарання строк його перебування під вартою з 08 лютого по 16 квітня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі. 
В іншій частині судові рішення залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                             ОСОБА_2                       ОСОБА_3