ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2025 року                                                                  
м. Київ
справа № 757/294/22-ц
провадження № 61-7034св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності», правонаступником якого є Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», Дніпровська міська рада,
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Дніпровської міської ради на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року під головуванням судді Козлова Р. Ю. та постанову Київського апеляційного суду 
від 13 березня 2024 року у складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій», Дніпровської міської ради про визнання недійсним свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1, зобов`язання вчинити певні дії та відшкодування моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ
Короткий зміст позовних вимог 
У січня 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила:
- визнати недійсним повністю свідоцтво України на торговельну марку № НОМЕР_1 для всіх товарів 30 класу МКТП;
-зобов`язати Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» внести відомості до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг про визнання недійсним повністю свідоцтва України на торговельну марку № НОМЕР_1 та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність»;
- стягнути з Дніпровської міської ради моральну шкоду у розмірі 90 000 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником авторських прав на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1 » за свідоцтвом України № НОМЕР_2 про реєстрацію авторського права на твір від 17 квітня 2012 року, які вона успадкувала від своєї матері, автора твору - ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 2013 року.
Дніпровська міська рада 02 листопада 2018 року подала заявку № m201825723 про реєстрацію торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів 30 класу МКТП та 15 грудня 2021 року Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) зареєструвало та видало відповідне свідоцтво на торговельну марку 
№ НОМЕР_1.
Позивач вважає, що у зображенні торговельної марки за свідоцтвом України 
№ НОМЕР_1 використано твір «ІНФОРМАЦІЯ_1» на який їй належать майнові авторські права, однак вона не надавала жодних дозволів Дніпровській міській раді на використання зазначеного твору. 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Печерський районний суд м. Києва рішенням від 29 травня 2023 року позов 
ОСОБА_1 задовольнив частково.
Визнав недійсним повністю свідоцтво України від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 (заявка № m201825723 від 02 листопада 2018 року) на знак для товарів і послуг 30 класу Міжнародної класифікації знаків для товарів і послуг, видане Державним підприємством «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент).
Зобов`язав Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг стосовно визнання недійсним повністю свідоцтва України від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2» 30 класу Міжнародної класифікації знаків для товарів і послуг, виданого на ім`я Дніпровської міської ради та опублікувати відомості про це в офіційному бюлетені «Промислова власність».
Стягнув з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 4 732,20 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовив.
Київський апеляційний суд постановою від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу Дніпровської міської ради задовольнив частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2023 року змінив в частині розподілу судового збору. Стягнув з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 366,10 грн. Стягнув з Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2 366,10 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишив без змін.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що позивач довела, що у зображенні торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 використано шляхом переробки твір образотворчого мистецтва - « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за свідоцтвом України про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_2 від 17 квітня 2012 року, автором якого є 
ОСОБА_2 , а позивач не надавала жодних дозволів відповідачу на використання зазначеного твору образотворчого мистецтва.
Вважали, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 було видане внаслідок подання заявки відповідачем з порушенням майнових прав позивача та відповідно до пункту «в» частини першої статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» підлягає визнанню недійним.
Cуд апеляційної інстанції вказав, що в решті вимог рішення Печерського районного суду міста Києва від 29 травня 2023 року про відмову у стягненні моральної шкоди не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.
В частині вирішення питання розподілу судових витрат апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції правильно визначив суму судових витрат, яка підлягала стягненню, проте не звернув уваги, що позовні вимоги задоволені до двох відповідачів, а тому апеляційний суд не вбачав підстав для стягнення вказаної суми лише з одного відповідача - Дніпровської міської ради.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У травні 2024 року представник Дніпровської міської ради адвокат Шевченко О. Ю. звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в якій просила оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Представник Дніпровської міської ради вказує, що суди не застосували до спірних правовідносин приписи Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів, яка взагалі не передбачає надання правової охорони «творів дизайну» як об`єктів авторського права. Наведена конвенція містить лише посилання на промислові зразки, але сама норма стосується лише правової охорони творів декоративно-прикладного мистецтва (пункт 7 стаття друга) до яких дизайн не відноситься.
Також суди не врахували правових висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 17 листопада 2021 року у справі № 757/30424/18 в частині того, що особа, яка заявляє вимогу про визнання недійсним свідоцтва на знак для товарів і послуг, має діяти добросовісно, не допускати зловживання правом, зокрема й на реєстрацію певного позначення як знаку для товарів та послуг, не з метою індивідуалізації товарів та послуг, а з метою перешкоджання іншому суб`єкту у використанні певного позначення, адже внаслідок таких дій відповідач, на думку представника заявника, позбавлений можливості зареєструвати будь-яке позначення із словесним елементом «ІНФОРМАЦІЯ_2».
Касаційна скарга також містить арґумент про те, що суди допустили порушення норм процесуального права, яке полягає у тому, що суди надали неправильну оцінку експертному висновкові від 22 квітня 2022 року, який не міг бути покладений в основу судового рішення, як єдиний доказ. Суди не надали належної оцінки проведеній кваліфікаційній та формальній експертизі при видачі спірного свідоцтва на знак для товарів та послуг.
Представник заявника зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування Бернської конвенції про охорону літературних та художніх творів, статей 420, 433, 492 ЦК України, статті 8 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (у редакції, яка була чинною на час реєстрації авторського права), статей 155, 157, 158 ГК України, частини першої статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів та послуг» (у редакції, яка була чинною на час реєстрації авторського права) в частині визначення оригінальності об`єкта авторського права, який не передбачений Бернською конвенцією про охорону літературних і художніх творів з огляду на необов`язковість експертизи такого об`єкта на предмет його оригінальності, очевидного використання в об`єкті авторського права слів та елементів, які не є оригінальними, розмежування сфер застосування торговельних марок та об`єктів авторського права і, як наслідок, відсутності порушення авторського права при використанні необоротоспроможних елементів (не оригінальних) у зареєстрованих торговельних марках.
Представник заявника вважає, що є підстави для формування судової практики стосовно того, що торговельна марка і об`єкт авторського права, незважаючи на те, що вони мають спільну юридичну природу, як об`єкти інтелектуальної власності відрізняються способом набуття прав, строком правової охорони, функціями, які вони виконують, а також сферами правового застосування, що відповідно дозволяє їх співіснування не порушуючи прав інших осіб.
Вказує, що авторське право не підлягає обов`язковій реєстрації, проведення експертизи не вимагається.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У поданому у червні 2024 року до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу представник Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» Поліщук Н. В. касаційну скаргу Дніпровської міської ради просила задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити на новий розгляд.
Представник відповідача вказує, що суди дійшли помилкових висновків про наявність підстав для задоволення позову, оскільки в основу оскарженого рішення був покладений лише експертний висновок, який був розроблений за заявою позивача.
Дії Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» під час видачі оскарженого свідоцтва № НОМЕР_1 відповідали приписам Порядку державної реєстрації авторського права і договорів, які стосуються права автора на твір. Під час реєстрації заявки на реєстрацію авторського права орган реєстрації не проводить експертизу твору, не встановлює факт виникнення авторства, не встановлює чи є твір результатом творчої діяльності автора та чи є він оригінальним. Державна реєстрація здійснюється під відповідальність автора за достатність інформації, наведеної у заявці на реєстрацію авторського права на твір.
Суди також не врахували, що необхідно розмежовувати сфери використання торговельної марки та відповідного об`єкта авторського права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Верховний Суд ухвалою від 31 травня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Печерського районного суду м. Києва. 
12 червня 2024 року цивільна справа № 757/294/22-ц надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
ОСОБА_2 належали авторські права на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_2 , виданим 17 квітня 2012 року Державною службою інтелектуальної власності України.
Позивач ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданим 11 грудня 2013 року державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори, є спадкоємцем майна ОСОБА_2 . 
Спадщина, на яку видано свідоцтво, також складається, зокрема, з майнових авторських прав на твір «ІНФОРМАЦІЯ_1», що належить спадкодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію авторського права на твір, виданого Державною службою інтелектуальної власності України від 17 квітня 
2012 року за № НОМЕР_2 .
02 листопада 2018 року Дніпровська міська рада подала заявку № m201825723 про реєстрацію торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів 30 класу МКТП.
15 грудня 2021 року Державне підприємство «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) зареєструвало торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2» та видало відповідне свідоцтво № НОМЕР_1 (15.12.2021, бюл. № 50/2021).
За заявкою № m201825723 були проведені формальна та кваліфікаційна експертизи, під час якої заявлені до реєстрації позначення перевірялись на відповідність умовам надання правової охорони, визначених Законом. При проведенні кваліфікаційної експертизи вказаної заявки заявлене позначення перевірялося на відповідність умовам надання правової охорони, що визначені статтею 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» (в редакції від 21 травня 2015 року).
24 липня 2020 року закладом експертизи було отримано заперечення ОСОБА_1 проти заявки № m201825723 щодо невідповідності наведеного в ній позначення умовам надання правової охорони.
Заклад експертизи листом від 17 серпня 2020 року надіслав копію цього заперечення Дніпровській міській раді.
Заклад експертизи надіслав Дніпровській міській раді повідомлення від 17 серпня 2020 року щодо можливої відмови у реєстрації знака за заявкою № m201825723 відносно частини товарів і/або послуг.
Дніпровська міська рада надала відповідь на повідомлення щодо можливої відмови у реєстрації знака та на заперечення ОСОБА_1 .
За результатами кваліфікаційної експертизи заявки № m201825723, з урахуванням відповіді Дніпровської міської ради, 19 листопада 2020 року Укрпатент дійшов висновку про невідповідність знаку умовам надання правової охорони відносно частини товарів і послуг, який після затвердження набуло статусу рішення про відмову реєстрації знака.
Дніпровська міська рада оскаржила рішення від 19 листопада 2020 року до Апеляційної палати, подавши заперечення проти часткової відмови у наданні правової охорони в Україні за заявкою № m201825723 з вимогою скасувати рішення від 19 листопада 2020 року у наданні правової охорони для частини товарів 30 класу МКТП, що входять до узагальнюючого поняття «кондитерські вироби» та товарів 30 класу, а саме: «муси шоколадні, напої на основі шоколаду; спреди (бутербродні пасти) на основі шоколаду; спреди (бутербродні пасти) шоколадні, що містять горіхи; шоколад; шоколадні напої з молоком», та надати позначенню за заявкою 
№ m201825723 правову охорону в Україні для усіх заявлених товарів 30 класу МКТП.
Колегія Апеляційної палати за результатами розгляду заперечення дійшла висновку, що заявлене позначення «ІНФОРМАЦІЯ_2» за заявкою № m201825723 може бути зареєстроване відносно всіх заявлених товарів 30 класу МКТП.
Крім того, колегія Апеляційної палати взяла до уваги те що, Дніпровська міська рада є власником свідоцтва України № 286531 від 25 листопада 2020 року на торговельну марку «ІНФОРМАЦІЯ_2», яка в свою чергу, є центральним елементом композиції заявленого позначення та зареєстрована, зокрема, для всіх заявлених товарів 30 класу МКТП.
За результатами розгляду заперечення Апеляційною палатою було прийнято рішення від 01 липня 2021 року, затверджене наказом Укрпатенту (НОІВ) від 02 серпня 
2021 року № 141-Н/2021, яким заперечення Дніпровської міської ради задоволено, а рішення Укрпатенту від 19 листопада 2020 року скасовано та вирішено зареєструвати торговельну марку № m201825723 відносно заявленого переліку товарів 30 класу МКТП.
На підтвердження порушення майнових прав позивача ОСОБА_1 внаслідок подання Дніпровською міською радою 02 листопада 2018 року заявки № m201825723 про реєстрацію торговельної марки «ІНФОРМАЦІЯ_2» для товарів 30 класу МКТП представник позивача надав висновок експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами проведення експертизи об`єкта інтелектуальної власності від 22 квітня 2022 року № КСЕ-19/108-22/3530 
(а. с. 93-102, том 2).
На вирішення судової експертизи було поставлене запитання: «Чи має місце використання твору «Розробка дизайну « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке підтверджується Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_2 від 17 квітня 
2012 року, виданого Державною службою інтелектуальної власності України (або його частина, яка може використовуватися самостійно) у зображенні знаку для товарів і послуг « ІНФОРМАЦІЯ_2 », яке підтверджується Свідоцтвом України на торговельну марку від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 ?».
Згідно із висновком експерта, у зображенні торговельної марки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за свідоцтвом України № НОМЕР_1 , використано шляхом переробки твір образотворчого мистецтва « ІНФОРМАЦІЯ_3 », за Свідоцтвом про реєстрацію авторського права на твір № НОМЕР_2 , автором якого є ОСОБА_2 (а. с. 102, том 2).
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» (тут і далі у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей.
Зі змісту статті 29 Закону України «Про авторське право та суміжні права» вбачається, що майнові права авторів та інших осіб, які мають виключне авторське право, переходять у спадщину. Не переходять у спадщину особисті немайнові права автора. Спадкоємці мають право захищати авторство на твір і протидіяти перекрученню, спотворенню чи іншій зміні твору, а також будь-якому іншому посяганню на твір, що може завдати шкоди честі та репутації автора.
Виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: 1) відтворення творів; 2) публічне виконання і публічне сповіщення творів; 3) публічну демонстрацію і публічний показ; 4) будь-яке повторне оприлюднення творів, якщо воно здійснюється іншою організацією, ніж та, що здійснила перше оприлюднення; 5) переклади творів; 6) переробки, адаптації, аранжування та інші подібні зміни творів; 7) включення творів як складових частин до збірників, антологій, енциклопедій тощо; 8) розповсюдження творів шляхом першого продажу, відчуження іншим способом або шляхом здавання в майновий найм чи у прокат та шляхом іншої передачі до першого продажу примірників твору; 9) подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і у будь-який час за їх власним вибором; 10) здавання в майновий найм і (або) комерційний прокат після першого продажу, відчуження іншим способом оригіналу або примірників аудіовізуальних творів, комп`ютерних програм, баз даних, музичних творів у нотній формі, а також творів, зафіксованих у фонограмі чи відеограмі або у формі, яку зчитує комп`ютер; (частина третя статті 15 Закону України «Про авторське право та суміжні права»).
Відповідно до пункту «в» частини першої статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним повністю у разі видачі свідоцтва внаслідок подання заявки з порушенням прав інших осіб.
Частиною першою статті 10 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» визначено, що експертиза заявки складається з формальної експертизи та кваліфікаційної експертизи (експертизи по суті) і проводиться НОІВ відповідно до цього Закону та правил, встановлених на його основі центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері інтелектуальної власності.
Пунктом 4.3.2 Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів і послуг, затверджених наказом Держпатенту України 
від 28 липня 1995 року № 116 (далі - Правила) в обов`язки експерта входить перевірка позначення щодо наявності підстав для відмови в наданні правової охорони відповідно до пунктів 3, 4 статті 6 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг».
Підпунктом «а» пункту 4.3.2.1 Правил визначено, що згідно з пунктом 3 статті 6 Закону не реєструються як знак позначення, які є тотожними або схожими настільки, що їх можна сплутати зі знаками, раніше зареєстрованими чи заявленими на реєстрацію в Україні на ім`я іншої особи щодо однорідних товарів і/або послуг.
Згідно з пунктом 4.3.2.4 Правил в обов`язки експерта входить проведення пошуку тотожних або схожих позначень. Позначення вважається тотожним з іншим позначенням, якщо воно збігається з ним у всіх елементах. Позначення вважається схожим настільки, що його можна сплутати з іншим позначенням, якщо воно асоціюється з ним в цілому, незважаючи на окрему різницю елементів. При перевірці позначень на тотожність і схожість необхідно: провести пошук тотожних або схожих позначень; визначити ступінь схожості заявленого позначення та виявлених при проведенні пошуку позначень; визначити однорідність товарів і/або послуг, для яких заявлено знак, в порівнянні з товарами і/або послугами, для яких зареєстровані або заявлені тотожні або схожі знаки, виявлені під час пошуку. Серед позначень, зазначених в пунктах 4.3.2.1 а), б), в), 4.3.2.2. а) Правил, пошук здійснюється щодо тих позначень, які мають більш ранній пріоритет.
Колегія суддів зазначає, що наслідки цього рішення є предметом судового оскарження у цій справі. 
Верховний Суд у складі Касаційного господарського суду у постанові від 13 серпня 2019 року у справі № 910/6920/17 вказав, що вирішуючи спори, пов`язані із визнанням недійсними свідоцтв на знаки для товарів і послуг з підстав невідповідності зареєстрованих знаків умовам надання правової охорони, для з`ясування питань, що потребують спеціальних знань (зокрема про те, чи займає певний елемент домінуюче положення в зображенні знака; чи є підстави вважати, що знак може вводити споживача в оману щодо місця походження та якості товарів, позначених цим знаком; які частини зображення є тотожними з іншим зображенням; чи є схожими знаки настільки, що їх можна сплутати тощо), господарський суд, якщо схожість не має очевидного характеру, може призначити судову експертизу, не перебираючи на себе не притаманні суду функції експерта.
Наведену правову позицію також підтримав Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 02 липня 2025 року у справі № 757/30813/20-ц. 
Зі змісту оскаржених рішень відомо, що суди першої та апеляційної інстанцій дослідили та надали оцінку рішенню Апеляційної палати ДП «Український інститут інтелектуальної власності» (Укрпатент) від 01 липня 2021 року, яким було скасовано рішення Укрпатенту від 19 листопада 2020 року щодо відмови в реєстрації позначення за заявкою № m201825723 для товару «печиво» 30 класу МКТП та у подальшому зареєстровано оскаржувану торговельну марку за свідоцтвом 
№ НОМЕР_1 від 15 грудня 2021 року.
Разом із тим позивач надала висновок експерта Запорізького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України за результатами проведення експертизи об`єкту інтелектуальної власності № КСЕ-19/108-22/3530 від 22 квітня 2022 року, яким встановлено, що у зображенні торговельної марки « ІНФОРМАЦІЯ_2 » за свідоцтвом України на знак для товарів і послуг від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 використано шляхом переробки твір образотворчого мистецтва « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за свідоцтвом України про реєстрацію авторського права на твір від 17 квітня 2012 року № НОМЕР_2 , автором якого є ОСОБА_2 .
Апеляційний суд надав оцінку та вказав, що, як вбачається з наданого висновку експерта, він складений судовим експертом з правом проведення експертиз у сфері інтелектуальної власності Кривцуном О. О., про відповідальність за завідомо неправдивий висновок за статтею 384 КК України експерт повідомлений, про що свідчить його підпис, висновок підготовлено для подання до Печерського районного суду міста Києва у цивільній справі № 757/294/22-ц.
Дослідивши наданий висновок, колегія апеляційного суду погодилася із висновком місцевого суду про те, що вказаний доказ відповідає критеріям належності та допустимості доказів у цивільному процесі.
Верховний Суд зазначає, що зі змісту оскаржених судових рішень не випливає, що суд перебрав на себе не притаманні суду функції експерта. Натомість суди здійснили дослідження та оцінку експертного висновку та інших доказів у справі з додержанням вимог, передбачених, зокрема, статтею 89 ЦПК України.
Позивач скористався процесуальним правом, наданим йому статтею 12 ЦПК України, та надав суду першої інстанції відповідний висновок судової експертизи.
Натомість відповідачі таким правом не скористалися, а відповідно до частини четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
З огляду на викладене колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що свідоцтво України на знак для товарів і послуг від 15 грудня 2021 року № НОМЕР_1 було видане внаслідок подання заявки відповідачем з порушенням майнових прав позивача та відповідно до пункту «в» частини першої статті 19 Закону України «Про охорону прав на знаки для товарів і послуг» підлягає визнанню недійсним.
Крім того колегія суддів зазначає, що аналогічний за змістом арґумент містила також апеляційна скарга Дніпровської міської ради, який суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив.
Викладеним також спростовуються аргументи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права, яке виявилось в тому, що суди надали неправильну оцінку експертному висновку від 22 квітня 2022 року.
Аргумент касаційної скарги про те, що суди не врахували правових висновків Верховного Суду, які викладені у постанові від 17 листопада 2021 року у справі 
№ 757/30424/18 колегія суддів відхиляє, адже за встановлених фактичних обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду суди не встановили, що позивач ОСОБА_1 зловживала своїм правом, яке проявляється в тому, що, зокрема, позивач використовувала право на зло, наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають), а відповідач існування таких обставин не довів.
Колегія суддів також вважає, що арґумент касаційної скарги про те, що суди не застосували до спірних правовідносин приписи Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів не заслуговує на увагу, оскільки об`єкт права інтелектуальної власності належить на праві власності ОСОБА_3 , зареєстрований у встановленому законом порядку (свідоцтво України № 43355 про реєстрацію авторського права на твір від 17 квітня 2012 року) та перебуває під охороною держави.
Щодо аргументів касаційного оскарження, які передбачені у пункті 3 частини другої статті 389 ЦПК України колегія суддів доходить таких висновків.
Зі змісту підстави оскарження судових рішень у справі, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.
Таким чином, у разі подання касаційної скарги на підставі вказаної норми, крім встановлення відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, обов`язковому дослідженню підлягає також питання необхідності застосування таких правових норм для вирішення спору з огляду на встановлені фактичні обставини справи.
Вказані правові висновки викладено в постанові Верховного Суду від 18 березня 2021 року у справі № 461/2321/20 (провадження № 61-16181св20).
У справі, що переглядається, Верховний Суд, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для розгляду цього позову, дійшов висновку, що судами були ухвалені судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, а доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди із встановленими обставинами справи та необхідності переоцінки доказів, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції
Враховуючи викладене, заявлена в касаційній скарзі підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, є необґрунтованою. 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновок за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Дніпровської міської ради залишити без задоволення.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 травня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді: | І. В. Литвиненко
| А. І. Грушицький
| Є. В. Петров