ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
03 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 606/1223/22
провадження № 51-1463км 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                     ОСОБА_4 ,
прокурора                                                                           ОСОБА_5 ,
захисника (відеоконференція)                                    ОСОБА_6 ,
засудженого (відеоконференція)                               ОСОБА_7 ,  
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12022211080000127 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Боричівка Тернопільського району Тернопільської області,  жителя  АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. 
Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної  інстанцій обставини
Вироком Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі положень ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування  покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених положеннями ст. 76 КК України.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 суд задовольнив частково, стягнувши з               ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 2 970, 55 грн матеріальної шкоди,                   20 000  грн  моральної шкоди й 10 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
За вироком  місцевого суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 серпня 2022 року о 18:50, перебуваючи на території господарства за адресою:              АДРЕСА_2 , під час раптового конфлікту з ОСОБА_8 завдав їй численні удари руками (кулаками) у передню поверхню грудної порожнини, в результаті чого ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження у вигляді переломів лівих ребер, що у своєму клінічному перебігу супроводжуються тривалим (більш як на 21 день) розладом здоров`я й за цією ознакою належать до середньої тяжкості тілесних ушкоджень. 
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду щодо нього  змінити, перекваліфікувати його дії з ч. 1 ст. 122 КК України на ч. 1 ст. 125 КК України й призначити покарання відповідно до санкції цієї статті закону. Також просить зменшити суму стягнення моральної шкоди на користь ОСОБА_8 до 5 000 грн й відмовити у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.
Вказує, що суди не звернули увагу на порушення його права на захист, оскільки в протоколі роз`яснення права на захист від 30.09.2022 він зазначав, що бажає мати захисника, однак органом досудового розслідування захисника йому забезпечено не було.
Посилається на те, що під час досудового розслідування йому не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку ст.290 КПК України, атільки після письмового звернення до прокурора на стадії вже судового розгляду був отриманий доступ до матеріалів провадження.
Вважає, що слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_8 та свідка                     ОСОБА_9 були проведені з порушенням вимог КПК України, оскільки до проведення цих слідчих дій не був залучений він як підозрюваний та його захисник, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 240 КПК України.  
Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на розбіжності між поясненнями потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 під час слідчого експерименту та в показаннях, які були надані ними в судовому засіданні, щодо механізму та кількості завдання ударів ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 .
Стверджує, що у матеріалах провадження відсутні докази щодо спричинення потерпілій тілесних ушкоджень саме середньої тяжкості, оскільки згідно з первинними медичними висновками КТ та МРТ не зафіксовано переломів, ознак стійких або небезпечних ушкоджень, а повторні діагнози, які згодом нібито виявили переломи, не мають достатнього зв`язку з інцидентом, який стався 30 серпня 2022 року, й можуть бути пов`язані з пізнішими побутовими ситуаціями, а тому вважає, що він спричинив потерпілій тільки легкі тілесні ушкодження. 
Посилається на те, що свідок ОСОБА_10 перебувала в залі судових засідань під час розгляду справи до її допиту, а саме 18 вересня 2023 року та 10 січня 2024 року, а її допит відбувся пізніше, що прямо суперечить положенням ч. 2 ст. 352 КПК України, а тому показання свідка  ОСОБА_10 є недопустимим доказом.
Вважає, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн є необґрунтованим, завищеним та не відповідає критеріям розумності і справедливості.
Вказує, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з нього 10 000 грн на професійну правничу допомогу, оскільки потерпілою та її представником зазначена сума про витрати на правничу допомогу не підтверджена жодним касовим документом (відповідною банківською квитанцією), а також потерпілою не надано суду договору про надання правничої допомоги, детальний опис робіт, наданих послуг, виконаних адвокатом, й опис здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений та захисник підтримали подану касаційну скаргу. 
Прокурор заперечувала проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Інші учасники судового провадження були повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до змісту ч. 1 ст. 433 КПК України  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Під час касаційного розгляду суд не має права досліджувати докази, тобто фактичні дані, отримані у передбаченому КПК України порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню.
Суд касаційної інстанції не може перевіряти докази, а також приймати нові докази, які не були предметом розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій. Крім того, не має права встановлювати та визнавати обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні.
При цьому такі доводи в касаційній скарзі не можуть бути предметом розгляду суду касаційної інстанції, оскільки суд не вправі виходити за межі фактів та обставин, установлених у судах першої та апеляційної інстанцій, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що засуджений стверджує про необґрунтованість його засудження за обвинуваченням в умисному заподіянні ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень й вбачає, що в цьому кримінальному провадженні відсутні достатні та допустимі докази, які б доводили його винуватість у вчиненні інкримінованого злочину. Однак такі доводи засудженого ОСОБА_7 є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням вимог ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до вимог ст. 94 вказаного Кодексу.
При цьому суд першої інстанції, заслухавши показання обвинуваченого, потерпілої, свідків й дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_7 в умисному заподіянні ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесних ушкоджень, послався у вироку на показання потерпілої ОСОБА_8 щодо обставин заподіяння їй тілесних ушкоджень. Зокрема, потерпіла у своїх показаннях указувала про завдання їй ОСОБА_7 численних ударів в голову та в груди.
Ці показання узгоджуються із даними, які містяться у протоколі проведення слідчого експерименту від 22.09.2022 з додатком до нього за участю потерпілої, відповідно до якого потерпіла ОСОБА_8 пояснила та відтворила події вчиненого щодо неї кримінального правопорушення (т. 1 а.п. 193-198).
Окрім того, суд взяв до уваги й показання свідка ОСОБА_9 , які узгоджуються з показаннями інших допитаних судом свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , щодо завдання ОСОБА_7 потерпілій ОСОБА_8 ударів.
Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 572 від 30.09.2022 у потерпілої   ОСОБА_8  виявлені середньої тяжкості тілесні ушкодження (т. 1 а.п. 188-191). 
Суди дійшли обґрунтованого висновку, що показання потерпілої та свідків є послідовними, логічними та узгоджуються між собою, а також з іншими доказами, дослідженими в ході судового розгляду, й не викликають сумнівів у їх достовірності. Об`єктивних підстав не довіряти показанням потерпілої, свідків та відомостям, що містяться в письмових доказах, у суду не було.
Стосовно доводів засудженого, в яких він висловлює свою незгоду з висновком судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень,  потрібно зазначити таке.
Згідно з висновком експерта № 572 від 30.09.2022 у ОСОБА_8 виявлені: синець лівої скроневої ділянки волосистої частини голови із забиттям м`яких тканин; синець передньо-бокової поверхні грудей справа; синці правої бокової поверхні грудей; синець задньої поверхні грудей зліва; синці лівої сідниці. При вивченні комп`ютерних сканів органів грудної порожнини ОСОБА_8 від 30.08.2022 та 05.09.2022 виявлені перелом 3-го та неповний перелом 4-го лівих ребер по передній поверхні. Виявлені у ОСОБА_8 ушкодження, зважаючи на їх вид, відсутність ознак консолідації (зрощення) переломів, забарвлення синців тощо, утворились від дії тупих предметів незадовго до її звернення по медичну допомогу, не виключено в термін, вказаний у постанові.
Індивідуальні особливості поверхні травмуючих предметів у властивостях виявлених у ОСОБА_8 ушкоджень не відобразились. Такі ушкодження загалом властиві для утворення від ударів руками, ногами чи іншими тупими предметами. Виявлені у ОСОБА_8 переломи лівих ребер у своєму клінічному перебігу супроводжується тривалим (більше 21 день) розладом здоров`я і за цією ознакою належать до тілесного ушкодження середньої тяжкості; синці за ступенем тяжкості належать до легких тілесних ушкоджень (т.1 а.п.188-191).
Також суд, надаючи оцінку висновку експерта № 572 від 30.09.2022,вказав про те, щопредметом безпосереднього дослідження експертом в ході проведення експертизи були оптичні комп`ютерні компакт-диски на ім`я ОСОБА_8 , на яких записані КТ скани голови і органів грудної порожнини від 30.08.2022 та 05.09.2022. Вони були вивчені разом із завідувачем рентгенологічного відділення "ТОКЛ", експертом ДОЗ ТОДА з напрямку "Променева діагностика та рентгенологія"                   ОСОБА_13 , лікарем- рентгенологом другої кваліфікаційної категорії зі стажем роботи за фахом 4 роки. За результатами такого дослідження було виявлено поперечний перелом 3-го лівого ребра по передній поверхні без зміщення відламків та неповний (в межах кортикального шару) перелом 4-го лівого ребра по цій же поверхні. Переломи без ознак консолідації.
Висновки були зроблені завідувачем відділу, лікарем судово-медичним експертом першої кваліфікаційної категорії ОСОБА_14 , яка має кваліфікацію судового експерта з правом проведення судово-медичної експертизи за спеціальністю "Судово-медична експертиза", стаж експертної роботи 19 років, а тому сумніву в достовірності цих висновків не виникає.
Окрім того, відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_8 30.08.2022 відразу після спричинення їй ОСОБА_7 тілесних ушкоджень звернулася за медичною допомогою та із заявою до поліції. Будь-яких даних, які б свідчили про те, що тілесні ушкодження у вигляді перелому 3-го та 4-го ребер ОСОБА_8 отримала чи могла отримати в інший спосіб, матеріали кримінального провадження не містять.
Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції, дослідивши безпосередньо та проаналізувавши зібрані у справі докази, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_7 винний у вчиненні  інкримінованого йому кримінального правопорушення, й правильно кваліфікував його дії за ч. 1 ст. 122 КК України, з чим обґрунтовано погодився й суд апеляційної інстанції. Отже, вважати, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, немає підстав.
Посилання в касаційній скарзі засудженого на те, що слідчі експерименти за участю потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 були проведені з порушенням вимог КПК України, оскільки до проведення цих слідчих дій не був залучений він як підозрюваний та його захисник, що суперечить вимогам ч. 3 ст. 240 КПК України, не є обґрунтованими.
Із вироку місцевого суду вбачається, що протоколи слідчих експериментів за участю потерпілої ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_9 були предметом безпосереднього дослідження цього суду й визнані допустимими доказами. Із такою оцінкою погодився й суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку, що органом досудового розслідування був дотриманий процесуальний порядок проведення слідчих експериментів, за результатами яких складено відповідні протоколи, які у повному обсязі відповідають вимогам кримінального процесуального закону, їх підписано всіма особами, які брали участь у проведенні слідчих експериментів.
Як визначено в кримінальному процесуальному законі, з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань (ч. 1 ст. 240 КПК України), й ця процесуальна дія фіксується у формі, визначеній в ст.  103 цього Кодексу, зокрема, в протоколі слідчої дії.
Відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 3 ст. 104 КПК України протокол повинен містити в собі, серед іншого, місце, час проведення та назву процесуальної дії; всіх осіб, які присутні під час проведення процесуальної дії (прізвища, імена, по батькові, дати народження, місця проживання); послідовність дій.
Згідно ч. 3 ст. 240 КПК України до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник та представник. При цьому положення ст. 240 КПК України не вимагають обов`язкової участі вказаних сторін. Тому залучення до участі у слідчому експериментів підозрюваного та/чи його захисника є правом, але не обов`язком слідчого, прокурора. 
Також не вбачаються обґрунтованими й доводи засудженого про те, що йому не було надано доступу до матеріалів досудового розслідування в порядку положень ст.290 КПК України, й це право було відновлено лише на стадії судового розгляду, оскільки в матеріалах провадження міститься протокол про надання засудженому доступу до матеріалів досудового розслідування від 12.10.2022, й засуджений своїм підписом підтвердив факт надання доступу до матеріалів та ознайомлення з ними в повному обсязі (т. 2 а.п. 91).
Крім цього, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що право ОСОБА_7 на захист не було порушено під час досудового розслідування з огляду на таке.
Статтею 59 Конституції України гарантовано кожному право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Зміст забезпечення права на захист як загальної засади кримінального провадження розкрито в ст. 20 КПК України. Відповідно до ст. 48 КПК України захисник може у будь-який момент бути залученим підозрюваним, обвинуваченим, їх законними представниками, а також іншими особами за проханням чи згодою підозрюваного, обвинуваченого до участі у кримінальному провадженні.
З аналізу зазначених норм випливає, що особа є вільною у своєму виборі щодо залучення захисника у кримінальному процесі в разі, коли участь останнього не є обов`язковою для реалізації та захисту таких прав.
Відповідно до даних протоколу роз`яснення права на захист від 30.09.2022 слідчим СВ ВП № 3 (м. Теребовля) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області було повідомлено ОСОБА_7 про те, що він підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, та роз`яснено останньому його право на кваліфіковану правову допомогу, яке він може реалізувати, обравши собі захисника, або шляхом призначення йому захисника безоплатно за рахунок держави. Вказаний протокол ОСОБА_7 було підписано та зазначено, що він бажає мати захисника, й покази буде давати в присутності захисника (т.1 а.п. 210).
Однак, до вручення повідомлення про підозру допит ОСОБА_7 не проводився, а положеннями ст. 278 КПК України не передбачено обов`язкової присутності захисника під час вручення особі письмового повідомлення про підозру. Підстав для обов`язкової участі захисника відповідно до вимог ст. 52 КПК України у цьому кримінальному провадженні не було.
Разом з цим із матеріалів справи вбачається, що під час здійснення кримінального провадження ОСОБА_7 були надані всі передбачені законом можливості для реалізації його права на захист в ході проведення окремих слідчих дій з його участю. 
Зокрема 12.10.2022 у протоколі допиту підозрюваного ОСОБА_7 зазначено про те, що, ознайомившись зі своїми правами, підозрюваний заявив, що давати показання він погоджується, участі захисника не потребує, й це не пов`язано з його матеріальним становищем. Вказаний протокол ОСОБА_7 було підписано без жодних зауважень та власноручно зазначено, що зміст протоколу з його слів надруковано вірно й ним прочитано (т.2 а.п. 73-74). 
Оскаржувані рішення не містять посилань як на докази на результати будь-яких інших слідчих дій за участю ОСОБА_7 , проведених в ході досудового розслідування. В судовому засіданні обвинувачений давав покази безпосередньо суду відповідно до положень ст.23 КПК України за участю захисника. З огляду на викладене Верховний Суд відхиляє аргументи засудженого про  порушення права на захист під час досудового розслідування. 
Також не вбачаються обґрунтованими доводи засудженого про визнання недопустимим доказом показання свідка  ОСОБА_10 .
У касаційній скарзі засуджений вказує, що свідок ОСОБА_10 перебувала в залі судових засідань під час розгляду справи до її допиту, а саме 18 вересня 2023 року та 10 січня 2024 року, а її допит відбувся пізніше, що прямо суперечить положенням ст. 352 КПК України. Як убачається із журналу судового засідання допит свідка ОСОБА_10 відбувся 26 лютого 2024 року.
Однак Верховним Судом при прослуховуванні аудіозаписів було встановлено, що у судовому засіданні 18 вересня 2023 року вирішувалося питання про відкладення розгляду кримінального провадження у зв`язку із неявкою свідка ОСОБА_15 , а 10 січня 2024 року під час судового засідання сторона захисту заявила клопотання про допит свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , яке було задоволено, й справу було відкладено для забезпечення їх явки в судове засідання.
Тобто під час судових засідань, на які вказує засуджений, жодні докази не досліджувалися, будь-які свідки не допитувалися, а тому, якщо свідок                  ОСОБА_10 й перебувала в залі судових засідань 18 вересня 2023 року та 10 січня 2024 року, а потім була допитана судом 26 лютого 2024 року, то вважати, що суд допустив  порушення вимог КПК України в цій частині, немає підстав, адже свідок ОСОБА_10 , яка ще не допитувалася, не була попередньо присутня при допиті інших свідків чи дослідженні інших доказів, що суперечило б положенням              ч. 4 ст. 352 КПК України. 
Доводи про те, що визначений судом розмір моральної шкоди в сумі 20 000 грн є необґрунтованим, завищеним та не відповідає критеріям розумності і справедливості, також не вбачаються обґрунтованими.
Відповідно до положень ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до частин 1 та 2  статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала внаслідок протиправної поведінки щодо неї самої, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, й не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
Зокрема, як убачається з вироку, вирішуючи питання про доведеність підстав та розміру заподіяної моральної шкоди, суд виходив із засад розумності і справедливості,  враховуючи характер і обсяг душевних і психічних страждань, завданих внаслідок отриманих потерпілою тілесних ушкоджень й фізичного болю, завданого їй. 
З матеріалів провадження вбачається, що до початку розгляду провадження потерпіла ОСОБА_8 подала цивільний позов, де просила відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 100 000 грн, обґрунтувавши це душевними стражданнями, пов`язаними зі вчиненням злочину та психологічною травмою. 
Рішення суду про часткове задоволення цивільного позову щодо стягнення із засудженого на користь потерпілої моральної шкоди в розмірі 20 000 грн узгоджується з принципом розумності, виваженості та справедливості, відповідає характеру і обсягу моральних страждань потерпілої, з чим погоджується і колегія Верховного Суду.
Щодо доводів касаційної скарги засудженого пронеобґрунтованість стягнення з нього 10 000 грн на професійну правничу допомогу необхідно вказати таке.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь потерпілого всі здійснені ним документально підтверджені процесуальні витрати.
Відповідно до змісту п.1 ч.1ст.118 КПК України витрати на правову допомогу відносяться до процесуальних витрат.
Відповідно до вимог п. 3 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат.
Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Чинне кримінальне процесуальне законодавство України не встановлює чіткого переліку доказів, які необхідно надати суду на підтвердження понесених витрат на професійну правову допомогу, однак зобов`язує надати докази на підтвердження розміру процесуальних витрат, у тому числі на правову допомогу, що входить до предмета доказування у кримінальному провадженні.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, правнича допомога потерпілій ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні надавалась адвокатом ОСОБА_18 .
На підтвердження витрат на правничу допомогу до суду першої інстанції було подано ордер на надання правничої (правової) допомоги від 20.06.2023, виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 29.05.2023, та квитанцію до прибуткового касового ордера № 2 від 25.04.2024, згідно з якою потерпілою           ОСОБА_8 на підставі договору про надання правової допомоги від 29.05.2023 сплачено адвокату ОСОБА_18 20 000 грн (т. 1 а. п. 121, т. 2 а.п. 93).
При цьому факт того, що правнича допомога потерпілій ОСОБА_8 у цьому кримінальному провадженні надавалась адвокатом ОСОБА_18 ніким не оспорюється. Факт сплати коштів у зазначеній сумі та їх отримання адвокатом також об`єктивно нічим не спростовуються. 
Апеляційний суд погодився з розміром стягнутої суми, й колегія суддів касаційного суду не вбачає достатніх підстав для її зменшення чи скасування або зміни оскаржуваних судових рішень в цій частині.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Тому, керуючись положеннями ст. ст. 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 29 квітня 2024 року й ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 29 січня 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого                   ОСОБА_7 - без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                            є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                   ОСОБА_2                             ОСОБА_3