КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року                                                                                                      місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 757/3755/19-ц
номер провадження: 22-ц/824/8994/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Кишені Володимира Сергійовича на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року у складі судді                Вовк С.В., у справі за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (місто Київ) щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Печерського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (місто Київ) (далі - Печерський ВДВС) щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1.
Скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_3 , який проживає разом із матір`ю - ОСОБА_2 .
Зазначав, що 07 березня 2019 року Печерським районним судом міста Києва у справі      № 757/3755/19-ц видано судовий наказ про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини доходу (заробітку), але не менше 50 % та не більше 10 прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 28 січня 2019 року до досягнення дитиною  повноліття.
Вказував, що він виконував це рішення належним чином, сплачував аліменти регулярно, заборгованості зі сплати аліментів не мав, оскільки всі платежі здійснювалися відповідно до розрахунків виконавчої служби. Державна виконавча служба самостійно отримувала інформацію про його доходи з органів податкового контролю.
Зазначав,  що постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року у справі № 757/42226/23-ц частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2 та скасовано рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року й змінено спосіб стягнення аліментів. З ОСОБА_1 стягнуто аліменти на неповнолітнього сина у твердій грошовій сумі 5000 грн 00 коп., щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вказане судове рішення скаржник виконує, сплачує аліменти у визначеному розмірі. 
Зазначав, що після отримання 12 листопада 2024 року розрахунку заборгованості № 58951159/8, складеного Печерським ВДВС, він дійшов висновку, що цей розрахунок складено з порушенням норм законодавства. Вказував, що він працював на основному місці роботи та за сумісництвом з червня 2020 року по лютий 2022 року включно, а також з липня 2022 року по 22 травня 2024 року. Тому він мав два види доходів, які мали бути враховані сукупно при розрахунку розміру аліментів. Проте державний виконавець помилково врахував їх окремо, що призвело до подвійного нарахування.
Вказував, що державний виконавець порушив вимоги пунктів 1,  13 Переліку видів доходів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №146 від 26 лютого 1993 року, відповідно до яких утримання аліментів здійснюється з усіх видів доходів після утримання податків, але загальний розмір відрахувань не може перевищувати частку, визначену судом.
Наголошував, що він працює за сумісництвом, відрахування проводяться із заробітку за кожним місцем роботи, але сукупно в межах розміру, визначеного виконавчим документом. Він мав два джерела доходів - заробітну плату за основним місцем роботи та зарплату за сумісництвом, які мали бути підсумовані, а з отриманого загального доходу мала бути обчислена 1/4 частина або 50 % прожиткового мінімуму.
Заявник надав розрахункову таблицю, у якій відображено його фактичні доходи та нараховані аліменти за період з січня 2020 року по травень 2024 року. Загалом, аліменти за цей період склали 89 304 грн 25 коп. Крім того, за період з 22 травня 2024 року по жовтень 2024 року ним сплачено по 5 000 грн 00 коп., щомісячно, тобто 26 612 грн 90 коп., що у сукупності становить 115 917 грн 15 коп. Тому вважав, що цей сплачений ним розмір підтверджує відсутність будь-якої заборгованості, а дії виконавця є помилковими.
Також вказував, що він сплачував аліменти безпосередньо сину на банківський рахунок або готівкою  на загальну суму 5 600 грн 00 коп., що підтверджується квитанціями, а тому ці платежі повинні бути враховані при розрахунку фактичної заборгованості, оскільки відповідно до ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватись виключно в її інтересах.
З урахуванням наведеного, заявник ОСОБА_1 просив:
визнати незаконними дії державного виконавця Печерського ВДВС щодо розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1;
зобов`язати державного виконавця Печерського ВДВС здійснити перерахунок заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1, при цьому розраховуючи аліменти на загальну суму доходу ОСОБА_1 , а не кожен дохід окремо;
зобов`язати державного виконавця Печерського ВДВС врахувати при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні НОМЕР_1 квитанції про переказ коштів на картку ОСОБА_3 на суму 5 600 грн 00 коп.;
 стягнути з Печерського ВДВС на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу.
Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Кишеня В.С. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити скаргу ОСОБА_1 , посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, постановлену без аналізу обставин справи та норм матеріального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що системний аналіз положень законодавства, яким передбачається стягнення аліментів у частці від доходу боржника свідчить, що незалежно від кількості видів доходів, аліменти повинні стягуватися від загального розміру доходу (суми доходів). Відповідно, якщо 1/4 частка від усіх доходів (суми доходів платника аліментів) є меншою за 50% прожиткового мінімуму доходів громадян - підлягають стягненню аліменти у розмірі, що становить 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час, якщо 1/4 частка від усіх доходів (суми доходів платника аліментів) є вищою за 50% прожиткового мінімуму, підлягає стягненню саме 1/4 частка від доходів. Проте судом не проаналізовано належним чином застосовані норми. 
Вказує, що дійсно відрахування аліментів із кожного виду виплат здійснюється за окремими постановами, проте розмір стягнення не повинен перевищувати розмір, визначений судом у виконавчому листі. ОСОБА_1 за означений період мав два види доходів, а саме, заробітна плата за основним місцем роботи та заробітна плата за сумісництвом. Тому ці два види доходів повинні додаватися і з суми доходів вираховуватися 1/4 частка. 
Зазначає, що державний виконавець, порушивши порядок нарахування аліментів, визначав аліменти окремо з кожного виду доходу, що призвело до нарахування 50% прожиткового мінімуму по кілька разів за один період.
Розмір аліментів, який підлягає сплаті за період із січня 2020 року по жовтень 2024 року включно становить 115 917 грн 14 коп. Водночас виконавцем було нараховано 157 730 грн 67 коп.
Також вказує, що певний період часу ОСОБА_1 сплачує аліменти безпосередньо сину на банківський рахунок або ж готівкою, а саме: 08 травня 2022 року - 500 грн 00 коп., 21 жовтня 2023 року - 500 грн00 коп., 21 листопада 2023 року - 2 500 грн 00 коп., 11 грудня 2023 року - 200 грн 00 коп., 13 грудня 2023 року - 300 грн 00 коп., 20 грудня 2023 року - 500 грн 00 коп., 13 лютого 2024 року - 500 грн 00 коп., 12 березня 2024 року - 400 грн 00 коп., 03 квітня 2024 року - 500 грн 00 коп. Загалом перераховано кошти на суму 5 600 грн 00 коп.
Додатково зазначає, що розрахунок судових витрат у апеляційній інстанції складається з витрат на професійну правничу допомогу, а саме: складання апеляційної скарги на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року у справі №757/3755/19-ц - 4 000 грн 00 коп., що підтверджуються договором про надання правничої (правової) допомоги від 15 листопада 2024 року, додатковою угодою №1 до Договору про надання правничої і правової) допомоги від 15 листопада 2024 року, актом прийому-передачі наданих послуг №2, квитанцією. Також сторони договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 листопада 2024 року узгодили надання правничої допомоги: виїзд адвоката в судове засідання - 4 200 грн 00 коп. Докази таких витрат будуть надані суду пізніше.
Стягувач ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що у разі якби боржник дійсно сумлінно виконував рішення суду про стягнення аліментів, то побачивши, що з нього на протязі тривалого  періоду стягують аліменти лише з основного місця роботи, то він повинен був повідомити виконавця про роботу за сумісництвом або ж повідомити свого роботодавця не за основним місцем роботи про існування виконавчого провадження про стягнення з нього аліментів. Однак боржник такої інформації не надав, до подання нею позову про стягнення додаткових витрат на аліменти, і як на підставу своїх заперечень боржник надав відповідну інформацію про те, що він втратив одне джерело доходу (за сумісництвом), вважаючи, що це допоможе йому зменшити розмір аліментів. 
Зазначає, що державним виконавцем за клопотанням ОСОБА_2 здійснено перерахунок аліментів, згідно з яким борг по сплаті аліментів становить майже                60 000 грн 00 коп., який вона вважає правильним.
Вказує, що скаржник не посилається на правову норму, яка регламентує саме такий порядок визначення розміру аліментів (додавання усіх видів заробітку (доходу) і тільки після цього вираховування частки 1/4. Таке визначення розміру аліментів, що підлягають стягненню з боржника, ґрунтується на довільному трактуванні скаржником норм чинного законодавства. Зазначає, що надані скаржником квитанції про перерахування коштів на банківську картку сина без зазначення, що ці кошти направлені саме для сплати аліментів, не свідчать про виконання боржником судового рішення.
Крім того, зазначає, що витрати на правову допомогу можуть бути лише в тому випадку, якщо така оплата здійснена саме адвокату, а не фізичній особі-підприємцю (далі - ФОП), оскільки ФОП не надає і не може надавати адвокатських послуг.
Печерський ВДВС не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи повідомлені судом апеляційної інстанції про судове засідання, призначене на 28 жовтня 2025 року на 11 год 00 хв., завчасно, в установленому законом порядку, проте у судове засідання вони не з`явились, причину неявки суду не повідомили.
Так, представник ОСОБА_1 - адвокат Кишеня В.С. та Печерський ВДВС отримали судові повістку про виклик до суду через систему «Електронний суд» 15 вересня 2025 року, що підтверджується звітами про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.c.112-113).
Стягувач ОСОБА_2 15 вересня 2025 року отримала судову повістку про виклик до суду (призначеного на 28 жовтня 2025 року) на її електронну адресу, яку вона особисто вказала як форму комунікації ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ), що підтверджується звітом про підтвердження отримання адресатом вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.c.112-113).
Згідно з ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Відповідно до положень ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку (пункт 1); день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2).
За таких обставин, учасники справи вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу,  колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Постановляючи ухвалу про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець діяв у межах повноважень та відповідно до вимог законодавства, зокрема Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5. Суд зазначив, що у випадку, коли боржник отримує заробіток у кількох місцях, відрахування аліментів здійснюється з кожного виду доходу окремо на підставі окремих постанов про звернення стягнення, а не з їх загальної суми. Таким чином, суд визнав правомірним розрахунок державного виконавця, який здійснив утримання аліментів із кожного виду доходу ОСОБА_1 окремо. Також суд відхилив надані заявником квитанції про переказ коштів на картку сина, оскільки вони не містять зазначення, що ці кошти призначалися саме для сплати аліментів, а тому не можуть вважатися доказом виконання рішення суду про стягнення аліментів.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (ч.1 ст.55 Конституції України).
Згідно зі ст.447 ЦПК України визначено, що  сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.
У відповідності до ч. ст.1 Законом України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є колишнім подружжям, яке має спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року у справі № 757/3755/19-ц, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % і не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 28 січня 2019 року до досягнення дитини повноліття.
У вересні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом, в якому просила змінити спосіб стягнення аліментів, визначений судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року у справі № 757/3755/19-ц та стягнути із                     ОСОБА_1 на її користь аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 7 500 грн 00 коп., щомісячно, починаючи із дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 12 жовтня 2023 року у справі № 757/42226/23-ц у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.
Постановою Київського апеляційного суду від 22 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 жовтня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів задоволено частково.
Змінено спосіб стягнення аліментів, встановлений судовим наказом Печерського районного суду міста Києва від 07 березня 2019 року у справі № 757/3755/19-ц у вигляді стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі                  1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 % та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 28 січня 2019 року до досягнення дитини повноліття.
Вирішено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн 00 коп. щомісячно, починаючи із дня набрання цим судовим рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_2 .
 З матеріалів справи вбачається, що на виконанні у Печерському ВДВС перебуває виконавче провадження № 58951159 з примусового виконання наказу № 757/3755/19-ц від  07 березня 2019 року, виданий Печерським районним судом міста Києва, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку доходу, не менше п`ятдесяти відсотків, але не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісяця, на утримання малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.
Установлено, що з 12 листопада 2024 року державним виконавцем Печерського ВДВС Басілашвілі О.Б. складено розрахунок зі сплати аліментів, згідно з яким станом на листопад 2024 року заборгованість за виконавчим документом № 757/3755/19-ц становить 59 832 грн 45 коп.
Відповідно до ст.129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012).
Право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 11-рп/2012).
Згідно з ч.1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
Умови й порядок виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) визначаються Законом.
У даній справі предмет скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця стосується правомірності проведення розрахунку заборгованості зі сплати аліментів.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є зокрема, звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника.
Положеннями ч.2 ст.195 СК України встановлено, що заборгованість за аліментами платника аліментів, який не працював на час виникнення заборгованості або є фізичною особою-підприємцем і перебуває на спрощеній системі оподаткування, або є громадянином України, який одержує заробіток (дохід) у державі, з якою Україна не має договору про правову допомогу, визначається виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості.
Законом України від 17 травня 2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності 08 липня 2017 року, були внесені зміни до ч.2 ст.195 СК України в частині зазначення у цій статті фізичної особи-підприємця, яка перебуває на спрощеній системі оподаткування.
Таким чином, розраховувати заборгованість за аліментами, виходячи із середньої заробітної плати працівника для даної місцевості, необхідно з 08 липня 2017 року.
Відповідно до пунктів 2, 3, 4 Розділу XVI Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29 вересня 2016 року № 2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 02 квітня 2012 року за                            № 489/20802, виконавець протягом десяти днів з дня відкриття виконавчого провадження здійснює заходи для отримання інформації про доходи боржника та виносить постанову про звернення стягнення на доходи боржника, оформлену відповідно до пункту 3 Розділу Х цієї Інструкції. Стягнення аліментів здійснюється відповідно до вимог ст. 70 Закону та пунктів  3-10 Розділу Х цієї Інструкції (далі - Інструкція № 512/5).
У разі якщо боржник отримує заробіток (доходи) у різних місцях, відрахування аліментів із кожного виду виплат здійснюється за окремими постановами про звернення стягнення на доходи боржника згідно з розміром утримання, визначеним виконавчим документом.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 16 червня 2023 року у справі № 201/16791/15-ц (провадження №61-3625ск23).
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з приписами ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Положеннями ч.1 ст.76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню.
У відзиві на скаргу ОСОБА_2   вказувала, що до 20 серпня 2024 року ОСОБА_1 працював за основним місцем роботи у приватному підприємстві «Шериф-Захист» на посаді охоронника та за замісництвом у товаристві з обмеженою відповідальністю «Шериф-Пульт 031», що підтверджується інформаційною довідкою Державної податкової служби України від 26 січня 2025 року (а.с.67-77) та боржником ОСОБА_1 не заперечується. Оскільки вказані обставини сторонами не заперечуються, тому відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. 
Отже, після того як було встановлено, що боржник ОСОБА_1 має ще інший вид доходу, державним виконавцем згідно з положеннями Інструкції № 512/5 правомірно здійснено нарахування з цього доходу відповідно до розміру утримання, визначеного виконавчим документом (1/4 частки від доходу).
З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про необґрунтованість твердження скаржника про те, що державним виконавцем порушено порядок нарахування аліментів.
При цьому, колегія суддів вважає, що інший алгоритм дій Печерського ВДВС суперечив би ст.19 Конституції України, Закону України «Про виконавче провадження», положенням Інструкції № 512/5 та усталеній практиці Верховного Суду щодо застосування цих норм.
Що стосується наданих ОСОБА_1   квитанцій (від 08 травня 2022 року на суму  500 грн 00 коп.;  від 21 жовтня 2023 року на суму 500 грн 00 коп.; від 21 листопада 2023 року на суму 2500 грн 00 коп.; від 11 грудня 2023 року на суму 200 грн 00 коп.; від 13 грудня 2023 року на суму 300 грн 00 коп.; від 20 грудня 2023 року на суму 500 грн 00 коп.; від 13 лютого 2024 року на суму 500 грн 00 коп.; від 12 березня 2024 року на суму 400 грн 00 коп.; від                 03 квітня 2024 року на суму 500 грн 00 коп., а всього 5 600 грн 00 коп.) про перерахування коштів на картку неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , то судом першої інстанції правильно зауважено, що ці квитанції не містять реквізитів, що кошти направлені саме для сплати аліментів. Ці квитанції не свідчать про виконання боржником судового рішення щодо сплати (погашення заборгованості) аліментів, а відтак ці платежі правомірно не враховані державним виконавцем при складенні розрахунку заборгованості по сплаті аліментів.
З цих же підстав колегія суддів не приймає до уваги аналогічні доводи апеляційної скарги.
Отже, установивши, що державним виконавцем при здійсненні розрахунку заборгованості зі сплати аліментів дотримано вимоги чинного законодавства щодо правомірності окремого утримання аліментів із кожного джерела доходу, а також приймаючи до уваги, що надані скаржником квитанції не містять чіткого призначення платежу: сплата аліментів, а тому не можуть вважатися доказом належного виконання судового рішення, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця Печерського ВДВС, за її безпідставністю та необґрунтованістю.
Таким чином, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.
Інші обставини та доводи, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, не дають підстав для висновку про невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду першої інстанції, обставинам справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права.
При цьому апеляційний враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Датою постанови апеляційного суду є дата складення повного її тексту, оскільки справа розглянута за відсутності учасників справи без проголошення скороченого судового рішення (вступної та резолютивної частин) та в цьому випадку підлягають застосуванню положення другого речення ч.5 ст.268 ЦПК України, якою передбачено, що датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11 (провадження № 61-175сво21).
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кишені Володимира Сергійовича залишити без задоволення.
Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий

 
Судді: