09.09.25
22-ц/812/1428/25

Провадження № 22-ц/812/1428/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       09 вересня 2025 року                                                         м. Миколаїв
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Базовкіної Т.М.,
суддів: Крамаренко Т.В., Тищук Н.О.,
із секретарем судового засідання: Богуславською О.М.,
за участю представника відділу ДВС – Тарасенка К.В.,
розглянувши в порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні цивільну справу №489/7810/23 за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , яка підписана її представником – адвокатом Разумовським Олексієм Артуровичем, на ухвалу, яку постановив Інгульський районний суд міста Миколаєва під головуванням судді Рум`янцевої Надії Олексіївни у приміщенні цього суду 19 червня 2025 року, повний текст складений того ж дня, за поданням державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визначення частки майна боржника – ОСОБА_2 , яким він володіє спільно з ОСОБА_1 ,

у с т а н о в и в :

       У травні 2025 року державний виконавець Інгульського відділу Державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі – Інгульський ВДВС, Відділ) Бєлоус Д.А. звернулася до суду з поданням про визначення частки майна боржника –  ОСОБА_2 , яким він володіє спільно з ОСОБА_1 . 
       Подання державний виконавець мотивував тим, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження №75531179 з виконання виконавчого листа №489/7810/23, виданого 03 липня 2024 року Ленінським районним судом міста Миколаєва, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 42679 грн 88 коп. матеріальної шкоди, 21997 грн 34 коп. – втрат від інфляції, 4746 грн 24 коп. – 3% річних та 10000 грн компенсації моральної шкоди. При здійсненні виконавчого провадження державним виконавцем вжито заходів, зокрема, винесено постанови про відкриття виконавчого провадження, постанови про арешт коштів боржника; направлено запити до державних служб та відділень банків з метою з`ясування майнового стану боржника та здійснення перетину кордону боржником. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частка квартири АДРЕСА_1 , на яку накладено арешт на майно. Відомості про належне боржнику інше житло в матеріалах справи виконавчого провадження відсутні. Таким чином станом на 29 квітня 2025 р. не може бути звернуто стягнення на 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення. Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян виявлено актовий запис про шлюб за № 172 від 20 квітня 2017 року, складений на ОСОБА_2 з ОСОБА_4 . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за ОСОБА_1 зареєстровано квартиру АДРЕСА_2 . Вказана квартира підлягає поділу у відповідності до статей 60, 70 СК України. Визначення частки ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 , а саме - квартири АДРЕСА_2 , надасть державному виконавцю можливість вжити всіх заходів для виконання рішення суду, зокрема, щодо звернення стягнення на належне боржнику нерухомого майна.
       Посилаючись на викладене, державний виконавець просила суд визначити частку ОСОБА_2 у майні, яким він володіє спільно з ОСОБА_1 , а саме – у квартирі за адресою: АДРЕСА_3 . 
       У відзиві на подання державного виконавця Баєва В.М. фактично не заперечувала проти його задоволення, але просила зупинити провадження до розгляду скарги, поданої нею до суду. Вказує, що вона разом з ОСОБА_2 має у власності квартиру АДРЕСА_1 , яка на даний час не придатна для проживання. ОСОБА_2 у вказаній квартирі не проживає з 2018. Зареєстрована малолітня особа також не проживає за вказаною адресою, адже воно не придатне для проживання. Визначення частки майна, яким володіє ОСОБА_2 разом з ОСОБА_1 , є доцільним та таким, що надасть більше можливостей для своєчасного й повного виконання чинного рішення суду у відповідності до приписів Закону України «Про виконавче провадження», тим більше, що державного виконавця Бєлоус Д. свого часу було притягнуто до дисциплінарної відповідальності за порушення строків під час здійснення виконавчого провадження.
       Ухвалою Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2025 року подання Інгульського ВДВС задоволено. 
       Визначено частку ОСОБА_2 в розмірі 1/2 у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Ухвала суду мотивована тим, що оскільки матеріали справи не містять доказів, які вказують на те, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 існує спір щодо нерухомого майна, яке є предметом подання державного виконавця, суд дійшов висновку про задоволення подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншою особою та виходячи з презумпції рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя, визначив належну боржнику частку у спільному майні подружжя, яким він володіє спільно з іншою особою, в розмірі 1/2 частини.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  - ОСОБА_5 , вказує, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, ухвалену з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції проігнорував заявлене клопотання представника третьої особи, не перевірив статус спірної квартири на предмет поширення на неї принципу спільності майна подружжя, та розглянув справу за відсутності боржника ОСОБА_2 , не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду та без врахування інтересів неповнолітніх дітей, які мають право на користування спірним житлом, в якому вони зареєстровані тощо. Так, 18 червня 2025 року ним, як представником ОСОБА_1 на адресу Інгульського районного суду міста Миколаєва було скеровано клопотання про витребування від Третьої миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області засвідчених копій матеріалів, які стали підставою для укладення/посвідчення договору купівлі-продажу, серія та номер: 2-285, виданий 02 травня 2018 року, відповідно до якого ОСОБА_1 стала власником кімнати у квартирі спільного заселення АДРЕСА_2 . Підставою для звернення із відповідним клопотанням з боку ОСОБА_1 було те, що остання купувала кімнату, у квартирі спільного заселення, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , за свої особисті кошти, про що її чоловіком ОСОБА_2 власноручно написана заява на ім`я нотаріуса, який посвідчував відповідний правочин. По тексту клопотання остання підкреслювала, що у разі доведення відповідного факту на спірне майно не поширюється принцип спільності майна подружжя, адже у такому випадку відповідна кімната відноситься до індивідуальної власності ОСОБА_1 . В подальшому зі змісту картки руху цього документу (клопотання/заяви) вбачається, що датою документа доставки до суду є 18 червня 2025 року о 22:41 год., а датою реєстрації його в суді є вже 19 червня 2025 року о 10:00 год. Враховуючи наведене, апелянт вважає, що суд першої інстанції умисно зареєстрував заздалегідь скерований документ вже після закінчення судового засідання, яке було призначено на 19 червня 2025 р. о 09:30 год., щоб у такий спосіб нівелювати спробу третьої особи захистити свої права та інтереси у спосіб, передбачений ЦПК України тощо. Крім того представник заінтересованої особи звертає увагу на те, що суд першої інстанції взагалі не викликав боржника ОСОБА_2 на розгляд відповідного подання а ні на 06 червня 2025 р. о 09:00 год., а ні на 19 червня 2025 р. о 09:30 год., в результаті чого розглянув справу за відсутності останнього, чим порушив вимоги частини 2 статті. 443 ЦПК України. До того ж, адвокат зауважує, що у спірній квартирі зареєстровані двоє неповнолітніх дітей подружжя ОСОБА_6 , інтереси яких на користування спірним житлом, також не були враховані під час ухвалення оскаржуваного судового рішення. Отже, задовольняючи подання виконавця, суд першої інстанції наведених обставин справи не перевірив і не встановив, розглянув справу за відсутності особи, яка, оскаржуючи судове рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, посилався на те, що спірна квартира придбана за його особисті кошти, отримані ним від продажу іншої квартири, що належала йому на підставі договору дарування. Апеляційний суд, скасовуючи судове рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове, вказаних недоліків суду першої інстанції не усунув та не звернув уваги на те, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 26 листопада 2016 р. шлюб між сторонами розірвано, та здійснено добровільний поділ майна, згідно з яким колишня дружина отримала автомобіль, який був за нею зареєстрований, а колишній чоловік отримав квартиру.
       У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 просить відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на її доцільність і законність, - залишити без змін. 
       Представник Відділу у відзиві на апеляційну скаргу просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилається на безпідставність її доводів та обґрунтованість і законність висновків суду першої інстанції.
       Заслухавши доповідь судді, пояснення представника органу ДВС, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із таких міркувань.
       Як вбачається з матеріалів справи і таке встановив суд першої інстанції, рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 08 квітня 2024 року у справі № 489/7810/23 у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих вчиненням кримінального правопорушення, відмовлено.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 19 червня 2024 року у цій справі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 8 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 42679 грн. 88 коп. матеріальної шкоди, 21997 грн. 34 коп. втрат від інфляції, 4746 грн. 24 коп. 3% річних та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.
03 липня 2024 року Ленінський районний суд міста Миколаєва видав виконавчий лист по вказаній справі (том 3, а.с. 170). 
12 липня 2024 року старший державним виконавець Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 75531179 з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом міста Миколаєва по справі № 489/7810/23 (том 3, а.с. 171, зворот).
07 квітня 2025 року старший державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) виніс постанову про арешт рухомого та нерухомого майна боржника ОСОБА_2 (том 3, а.с. 172, зворот)
04 грудня 2024 за вих. № 168231 державним виконавцем на адресу боржника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ) направлено виклик, відповідно до якого зобов`язано ОСОБА_2 з`явитися 18 грудня 2024 року об 11:00 щодо сплати боргу за виконавчим документом № 489/7810/23 або надання підтверджуючих документів про сплату (том 3, а.с. 173). 
Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади м. Миколаєва про зареєстрованих осіб в житловому приміщенні з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 08 квітня 2025 року № 42.81-472214-2025, за адресою: АДРЕСА_5 зареєстровані: ОСОБА_7 , ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (том 3, а.с. 174). 
17 квітня 2025 за вих. № 47751 на адресу боржника ОСОБА_2 ( АДРЕСА_4 та АДРЕСА_5 ) направлено вимогу державного виконавця, відповідно до якого зобов`язано ОСОБА_2 терміново надати декларації про майно та доходи до 30 квітня 2025 року (том 3, а.с. 174, зворот).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 18 квітня 2025 року, вбачається, що ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 23 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., зареєстрованого в реєстрі за № 534, на яку накладено арешт на підставі постанови державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (том 3, а.с. 175, зворот-176).
Згідно акту від 18 квітня 2025 старшого державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоус Д.А. ОСОБА_2 належить на праві спільної часткової власності 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , яка є єдиним житлом ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відсутні підстави для проведення оцінки та подальшої реалізації 1/6 частки вищевказаної квартири, яка належить ОСОБА_2 (том 3, а.с. 175). 
Як вбачається з відповіді на запит № 261668344 від 07 квітня 2025 року до Міністерства внутрішніх справ України щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, у МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником ОСОБА_2 транспортні засоби (том 3, а.с. 179, зворот).
08 квітня 2025 року за вих. № 43410 старший державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоус Д.А. направила запит до сектору опіки та піклування адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради щодо надання попереднього дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме 1/6 частки квартири АДРЕСА_1 , що належить боржнику ОСОБА_2 , з метою виконання виконавчого листа про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 42679 грн. 88 коп. матеріальної шкоди, 21997 грн. 34 коп. втрат від інфляції, 4746 грн. 24 коп. - 3% річних та 10000 грн. компенсації моральної шкоди.
       З актового запису про шлюб № 172 від 20 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2 перебуває в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 з 20 квітня 2017 року (том 3, а.с. 177).
З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 22.04.2025, вбачається, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 02.05.2018, посвідченого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-285.
На квартиру АДРЕСА_2 накладено арешт на підставі постанови Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).
23 квітня 2025 за вих. № 50292 старшим державним виконавцем Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоус Д. направлено запит до Регіонального сервісного центру МВС в Миколаївській області щодо надання інформації про наявність транспортних засобів за дружиною боржника ОСОБА_1 .
З метою проведення виконавчих дій та виконання судового рішення у виконавчому провадження № 75531179 старший державний виконавець Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоус Д.А. звернулася до суду з поданням в порядку статті 443 ЦПК України, в якому просила визначити частку боржника ОСОБА_2 у праві власності на майно, яким останній володіє спільно із своєю дружиною – квартиру АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції погодився із вимогами подання державного виконавця, вважав його обґрунтованим та задовольнив їх.
       Вирішуючи питання законності ухвали суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. 
У пункті 9 частини другої статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.
       Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
       Тобто виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
       Питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця (стаття 443 ЦПК України).
       Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11(провадження № 14-31цс21) вказано, що:
«[…] необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.
За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).
       У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).
       Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).
       При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
[…] Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.
[…] В разі, якщо наявний спір щодо визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору. При цьому позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. В останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору - див. пункт 73 цієї постанови), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені - див. пункти 74 - 75 цієї постанови).»
       У справі, яка розглядається, через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 адвокат Разумовський О.А. подав 05 червня 2025 року (оформлена в системі 05 червня 2025 року) та 19 червня 2025 року (оформлена в системі 18 червня 2025 року) заяви/клопотання, в яких зазначив, що кімната у квартирі АДРЕСА_2 була придбана за договором купівлі-продажу за особисті кошти ОСОБА_1 , про що її чоловік ОСОБА_2 подавав заяву на ім`я нотаріуса, який посвідчував відповідний правочин, а тому вказане нерухоме майно не є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 .
       Суд першої інстанції на такі заяви від ОСОБА_1 , яка зареєстрована власником квартири АДРЕСА_2 , а також наведені положення закону та висновки Верховного Суду належної уваги не звернув, тоді як заперечення ОСОБА_1 самого існування права, спільного з боржником ОСОБА_2 , на нерухоме майно свідчить про наявність матеріального спору, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. 
       За такого у суду не було підстав для розгляду по суті подання державного виконавця, оскільки наявність спору про право є підставою для залишення його без розгляду, оскільки в такому випадку державний виконавець має звернутися до суду в порядку саме позовного провадження, передбаченого ЦПК України, а не за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України, як у справі, яка переглядається.
       З урахуванням викладеного, частини 1 статті 377 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а подання державного виконавця - залишити без розгляду.
Керуючись статтями Керуючись статтями 367, 374, 377, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана її представником – адвокатом Разумовським Олексієм Артуровичем, задовольнити частково.
       Ухвалу Інгульського районного суду міста Миколаєва від 19 червня 2025 року скасувати, подання державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Бєлоус Дар`ї Анатоліївни про визначення частки майна боржника – ОСОБА_2 , яким він володіє спільно з ОСОБА_1 , залишити без розгляду.
       Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному поряду до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту.

Головуючий                                                Т.М. Базовкіна 

Судді                                                        Т.В. Крамаренко

                                                       Н.О. Тищук

________________________________________________
Повна постанова складена 10 вересня 2025 року