ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
05 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 761/14537/15-ц
провадження № 61-15210св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ;
заінтересовані особи:Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», Державний виконавець Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Кухарський Олександр Миколайович;
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 рокуу складі судді Фролової І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 рокуу складі колегії суддів: Олійника В. І., Музичко С. Г, Сушко Л. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст заявлених вимог
 
У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявоюпро заміну сторони виконавчого провадження.
 
Заява мотивована тим, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц залишено без задоволення скаргу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО, Фонд) на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»), подану в інтересах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на дії та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2 800 грн.
 
19 жовтня 2022 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист на примусове виконання вказаного судового рішення у справі № 761/14537/15-ц, а 31 жовтня 2022 року за цим виконавчим листом відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, яке перебуває на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
 
Боржником за вказаним судовим рішенням та відповідним виконавчим документом у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Разом з тим, 22 грудня 2022 року виконавчою дирекцією ФГВФО було прийнято рішення № 1067, яким в Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» відкликано повноваження ліквідатора. З моменту набрання чинності вказаним рішенням від 22 грудня 2022 року № 1067, ліквідація ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» здійснюється безпосередньо ФГВФО.
 
На думку заявника (стягувача), наведене є підставою для заміни сторони боржника її правонаступником у порядку, визначеному статтею 442 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
 
Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд замінити сторону боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на його правонаступника - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі ФГВФО.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, заяву ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження залишено без задоволення.
 
Ухвала суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивована тим, що внаслідок відкликання повноважень ліквідатора в Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» рішенням виконавчої дирекції ФГВФО від 22 грудня 2022 року № 1067, не відбулось правонаступництво сторони боржника у спірному виконавчому провадженні, а відтак відсутні підстави для заміни сторони її правонаступником в розумінні процесуального закону. ФГВФО чи його Уповноважена особа однаково діють від імені неплатоспроможного банку - боржника, а тому суб`єктний склад в цій справі залишився незмінним.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
15 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року, в якій просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
 
Касаційна скарга подана на підставі абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК України та обґрунтована тим, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Також касаційна скарга містить підстави касаційного оскарження, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України та мотивована тим, що суди не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постановах Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16, від 28 травня 2019 року у справі № 910/11965/16, від 17 серпня 2022 року у справі № 761/13085/14-ц.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Шевченківського районного суду міста Києва.
 
09 квітня 2025 року справа № 761/14537/15-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні заяви про заміну сторони боржника у виконавчому провадженні, суди виходили з того, що суб`єктний склад сторін у справі залишився незмінним. Дійсно, суб`єктний склад сторін у справі залишився незмінним, однак суб`єктний склад сторін виконавчого провадження № НОМЕР_2 був змінений внаслідок визначених законом особливостей правового статусу неплатоспроможного банку. Суди помилково ототожнили суб`єктний склад сторін у справі із суб`єктним складом сторін виконавчого провадження, що призвело до ухвалення судових рішень, які унеможливлюють реальне виконання остаточного судового рішення.
 
ФГВФО дійсно не є правонаступником неплатоспроможного банку, однак ФГВФО є правонаступником усіх уповноважених осіб в такому неплатоспроможному банку. Оскільки боржник (ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») вже не існує саме в такій конфігурації, яка визначена у резолютивній частині судового рішення про стягнення судових витрат, то сторона боржника підлягає заміні.
 
Судами попередніх інстанцій не враховано, що з моменту запровадження ліквідаційної процедури неплатоспроможний банк, зберігаючи формальну правоздатність як суб`єкт цивільного права, водночас втрачає свою дієздатність, яка, в свою чергу, в силу закону делегується у повному обсязі ФГВФО та (або) призначеним ним Уповноваженим особам. З цього моменту банк повністю контролюється та управляється ФГВФО, згідно зі статтею 46 Закону України «Про  систему гарантування вкладів фізичних осіб».  
 
У зв`язку з втратою дієздатності неплатоспроможним банком у стані ліквідації, дієздатність такого банку у повному обсязі була делегована його ліквідатору, а саме ФГВФО, і була певний час передана Уповноваженій особі ФГВФО до моменту відкликання її повноважень. Отже, правовим наслідком відкликання повноважень Уповноваженої особи та початку здійснення ліквідаційної процедури безпосередньо ФГВФО, - є заміна суб`єкта «Уповноважена особа ФГВФО» на суб`єкта «ФГВФО» у всіх відповідних виконавчих провадженнях за участі такого комплексного боржника як ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».
 
Проте суди не звернули уваги на те, що стягувач просив замінити сторону боржника  не на ФГВФО, а на ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО, і помилково відмовили у задоволенні заяви.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У грудні 2024 року представник ФГВФО - Павликівський В. І. подав до Верховного Суду через підсистему Електронний Суд відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги, а оскаржувані судові рішення - залишити без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги. 
Зазначив, що Уповноважена особа ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не є самостійним учасником провадження у цивільному процесі, тому  Уповноважена особа ФГВФО не може набувати прав та обов`язків самостійної сторони виконавчого провадження у порядку виконання судового рішення. При цьому в певних випадках діє від імені Фонду, в інших випадках діє від імені неплатоспроможного банку, як його керівник (представник), що визначено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». 
 
Звертаючись до суду від імені та в інтересах неплатоспроможного банку, Уповноважена особа ФГВФО виконує функцію виключно керівника (представника) та не виступає у таких правовідносинах як суб`єкт владних повноважень.
 
За приписами статті 92 ЦК України свої права та обов`язки юридична особа набуває та здійснює самостійно через свої органи управління, тому заміна керівника юридичної особи не впливає на здатність юридичної особи як набувати, так і здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року у справі № 761/14537/15-ц залишено без задоволення скаргу Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», подану в інтересах ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на дії та рішення державного виконавця у виконавчому провадженні № НОМЕР_1. Стягнуто з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правову допомогу у розмірі 2 800 грн.
 
19 жовтня 2022 року Шевченківським районним судом міста Києва видано виконавчий лист на примусове виконання зазначеного судового рішення у справі № 761/14537/15-ц.
 
31 жовтня 2022 року за вищевказаним виконавчим листом відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, яке перебуває на виконанні у Шевченківському відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).
 
22 грудня 2022 року виконавчою дирекцією ФГВФО було прийнято рішення № 1067, згідно з яким відкликано повноваження ліквідатора АТ «Банк «Фінанси та Кредит», делеговані Паламарчуку В. В. рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05 вересня 2022 року № 685 «Про зміну уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» повноваження під час здійснення ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» вирішено здійснювати Фондом безпосередньо.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 28 частини першої статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження.
 
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.
 
Питання процесуального правонаступництва врегульовані частиною першою статті 55 ЦПК України, згідно з якою у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
 
Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.
 
Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.
 
Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження у справі. Відтак особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав і обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, з яких виник спір.
 
Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.
 
Заміна сторони виконавчого провадження правонаступником, тобто здійснення процесуального правонаступництва після набрання судовим рішенням законної сили, полягає в поширенні на правонаступників законної сили судового рішення. На правонаступників законна сила судового рішення поширюється усіма своїми правовими наслідками - незмінністю, неспростовністю, виключністю, преюдиційністю, виконуваністю.
 
Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін. Крім того, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України і судове рішення є обов`язковим до виконання.
 
Згідно з пунктом 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
 
Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019).
 
Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність.
 
Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
 
У частині першій статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом.
 
Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює повноваження органів управління банку, складає реєстр акцептованих вимог кредиторів (вносить зміни до нього) та здійснює заходи щодо задоволення вимог кредиторів (пункти 1, 3 частини першої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).
 
У частині третій статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що усі або частина повноважень Фонду, визначені цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко визначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.
 
У справі, що переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що боржником визначено ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», а не уповноважену особу Фонду, яка здійснює керівництво та представництво інтересів банку, який перебуває у процесі ліквідації, дійшов обґрунтованого висновку про те, що внаслідок відкликання повноважень ліквідатора - уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ «Банк «Фінанси та Кредит» рішенням виконавчої дирекції Фонду від 22 грудня 2022 року № 1067, суб`єктний склад сторін як у справі № 761/14537/15-ц, так і у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 залишився незмінним. 
 
Оскільки боржником за виконавчим листом залишається неплатоспроможний банк - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», то суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що передбачені статтею 442 ЦПК України підстави для заміни сторони боржника її правонаступником відсутні.
 
З огляду на характер спірних правовідносин та встановлені судами обставини справи, посилання заявника в касаційній скарзі на правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16, від 28 травня 2019 року у справі № 910/11965/16, від 17 серпня 2022 року у справі № 761/13085/14-ц, є безпідставним, оскільки висновки судів попередніх інстанцій не суперечать висновкам, викладеним у зазначених постановах.  
 
Доводи касаційної скарги про те, що боржник (ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Уповноваженої особи ФГВФО на ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») з 22 грудня 2022 року вже не існує саме в такій конфігурації, яка визначена у резолютивній частині ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 09 вересня 2022 року про стягнення судових витрат, тому сторона боржника підлягає заміні, не спростовують вищенаведених висновків судів попередніх інстанцій про те, що суб`єктний склад сторін як у справі № 761/14537/15-ц, так і у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 залишився незмінним.
 
Вищенаведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Верховного Суду від 21 березня 2024 року у справі № 761/14537/15-ц (провадження № 61-9354св23).
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в касаційній скарзі, не спростовують висновків судів.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
 
В касаційній скарзі  ОСОБА_1 заявив клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини п`ятої статті 403 ЦПК України, посилаючись на те, що ця справа містить виключну правову проблему.
 
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Частиною п`ятою статті 403 ЦПК України передбачено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).
 
Як зазначила Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 30 жовтня 2018 року у справі № 757/172/16-ц, виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного вимірів. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості спорів, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності. З погляду якісного критерію про виключність правової проблеми свідчать такі обставини, як відсутність сталої судової практики в питаннях, що визначаються, як виключна правова проблема; невизначеність на нормативному рівні правових питань, які можуть кваліфікуватися як виключна правова проблема; необхідність застосування аналогії закону чи права; вирішення правової проблеми необхідне для забезпечення принципу пропорційності, тобто належного балансу між інтересами сторін у справі. Метою вирішення виключної правової проблеми є формування єдиної правозастосовної практики та забезпечення розвитку права.
 
В заявленому клопотанні відсутні посилання на обставини справи, які б по-різному тлумачилися судами у справах з подібними фактичними обставинами та правовідносинами, що свідчило б про необхідність передачі цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
 
За наведених обставин Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання  ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки наведені у клопотанні аргументи не свідчать про наявність виключної правової проблеми і необхідність забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 12 квітня 2024 рокута постанову Київського апеляційного суду від 05 листопада 2024 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                             О. М. Осіян 
 
Судді:                                                                                       О. В. Білоконь
 
Н. Ю. Сакара