УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 335/4420/23
провадження № 51-3263 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів:                    ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у судах першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024  року та ухвалу Запорізького апеляційногосуду від 14 травня 2025 року стосовно ОСОБА_5 , 
встановив:
ВирокомОрджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня                      2024 року  ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого  п. 2 ч. 2 ст. 115 Кримінального кодексу України (далі - КК) та на підставі п. 2 ч. 1                ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) виправдано                         у зв`язку із недоведеністю, що кримінальне правопорушення вчинено обвинуваченим. 
Органом досудового розслідування ОСОБА_5 пред`явлене обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК, тобто умисному вбивстві жінки, яка завідомо для нього перебувала у стані вагітності,                   а саме в тому, що він 14 липня 2022 року, у період часу з 08 години до 09 години, точний час у ході досудового розслідування не встановлений, знаходячись                        на території домоволодіння АДРЕСА_1 , діючи на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин до ОСОБА_6 , яка перебувала на 6-7 тижні вагітності, про що йому було достовірно відомо, діючи з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті останній, використовуючи плівкову стрічку з клейовим покриттям, затягнув її у  петлю на шиї ОСОБА_6 та здавлював своїми руками до настання механічної асфіксії в останньої, внаслідок чого настала її смерть. Після цього, ОСОБА_5 , переконавшись, що ОСОБА_6 померла, з метою приховування слідів вчиненого злочину, перетягнув тіло до зливної ями, що знаходилась на території вказаного домоволодіння, та засипав її сміттям.
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2025 року вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
У своїй касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про  кримінальну відповідальність, просить вирок місцевого суду від 18 жовтня                    2024 року та ухвалу апеляційного суду від 14 травня 2025 року скасувати та  призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх доводів прокурор зазначає, що судом апеляційної інстанції було задоволено клопотання сторони обвинувачення про повторне дослідження доказів досліджених судом першої інстанції, однак апеляційний суд відмовив в  задоволенні клопотання прокурора у застосуванні щодо свідка, який не з`явився в судове засідання без поважних причин, його приводу, мотивуючи своє рішення обов`язком прокурора забезпечити участь свідків сторони обвинувачення.
Крім того, вказує на те, що при здійсненні апеляційного провадження прокурором наголошувалося на неможливості розгляду провадження за процедурою «in absentia», з огляду на наявність відомостей про перебування ОСОБА_5 у  неволі, у зв`язку з чим у суду були відсутні підстави для здійснення судового провадження за вказаною процедурою.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та  процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до положень ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Надаючи оцінку доводам касаційної скарги, які є предметом перегляду суду касаційної інстанції, Суд зауважує, що Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Поряд з цим, суд касаційної інстанції зобов`язаний перевірити в межах доводів, висловлених в касаційних скаргах, чи були додержані судами попередніх інстанцій процесуальні норми, які регулюють судовий розгляд висунутого обвинувачення, включаючи правила оцінки доказів з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності доказів - їх достатності для висновків суду.
Згідно зі ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і  вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з  нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в  якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За результатом розгляду кримінального провадження суд першої інстанції, даючи оцінку діям ОСОБА_5 , дійшов висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено поза розумним сумнівом вину ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого п. 2 ч.  2 ст. 115 КК, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим та виправдав ОСОБА_5 відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК.
Відповідно до положень ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, мають бути зазначені узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, а при залишенні апеляційної скарги без задоволення - підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою; наводяться докази, що спростовують її доводи.
Суд апеляційної інстанції, здійснивши перегляд в межах, визначених ст. 404 КПК, і  в  порядку, встановленому ст. 405 цього Кодексу, свій висновок зробив на підставі аналізу та належної правової оцінки дотримання місцевим судом правил, встановлених статтями 23, 86, 87, 94 вказаного Кодексу та дійшов переконливого висновку про  повноту, всебічність та об`єктивність дослідження обставин кримінального провадження місцевим судом.
Доводи прокурора щодо порушення судом апеляційної інстанції принципу безпосередності дослідження доказів з огляду на те, що не було допитано всіх свідків, Суд вважає безпідставними у зв`язку з таким.
Відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що суд першої інстанції дослідив їх не повністю або з порушенням, та може (але не зобов`язаний) дослідити докази, які  не  досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що  оскаржується.
Із долученої до касаційної скарги копії ухвали суду апеляційної інстанції вбачається, що  під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора була допитана свідок ОСОБА_7 (змінила прізвище на ОСОБА_8 ), яка серед іншого пояснила, що вона була свідком сварки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вказана подія відбувалась в  с.  Дніпровка Запорізької області по вул. 9 травня 14 липня 2022 року приблизно о  09  чи 10 год ранку. В цей час вона їхала на своєму велосипеді з магазину на дачу до  своєї матері, де на той час мешкала. Коли вона проїжджала повз, то почула сварку між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 . Сварка між ними відбувалась стосовно їх відносин. Коли вони сварились, то застосовували нецензурну лайку та обоє були агресивні. В чому була суть сварки, вона не знає, вони просто кричали та щось вимагали один від одного. Почувши сварку, вона не стала втручатись. Потім через кілька днів, приблизно 16 липня 2022 року, коли вона була у подруги по АДРЕСА_2 , то приїхала «народна міліція» забрала ОСОБА_5 , і стало відомо, що він вбив ОСОБА_6 , його відвезли у відділок міліції, а потім до Криму на суд. Від подруги їй було відомо, що  ОСОБА_6 була вагітна.
При цьому, суд апеляційної інстанції у своєму рішенні вказав, що свідок надала показання, що є аналогічними її показанням, наданим під час розгляду провадження судом першої інстанції, та яким суд надав правильну оцінку.
Допитана під час апеляційного розгляду за клопотанням прокурора експерт                             ОСОБА_9 зокрема пояснила, що станом на липень 2022 року Василівське міжрайонне відділення СМЕ ще працювало. Зв`язок між Дніпрорудненським                            та Енергодарським підрозділами Василівського міжрайонного відділення СМЕ здійснювалися або мобільним зв`язком або через месенджери, соц. мережі. 18 липня 2022 року до неї додзвонилися експерти з Енергодарського підрозділу і повідомили, що  до них надійшов труп з ознаками насильницької смерті. В той час вона знаходилася в Дніпрорудному. 19 липня 2022 року вона виїхала з тимчасово окупованої території на  підконтрольну Україні територію. Проведення експертизи трупа ОСОБА_6 фактично здійснювалося в приміщенні Василівського міжрайонного відділення СМЕ                    м. Енергодар, куди було доставлено труп ОСОБА_6 , однак їй не відомо, хто саме його доставив. Експертизу проводив експерт ОСОБА_10 , а вона вже на підставі проведених останнім зовнішніх та внутрішніх досліджень склала висновок експерта, будучи вже на підконтрольній Україні території, та передала його органу досудового розслідування. Вона не досліджувала сам труп, це робив експерт ОСОБА_10 , який залишався на тимчасово окупованій території України. Після розтину на її електронну адресу надійшла довідка та лікарське свідоцтво про смерть для перевірки. Кому в  подальшому було видане лікарське свідоцтво про смерть, їй не відомо. Причиною смерті була механічна асфікція внаслідок здавлювання, це була насильницька смерть. Постанова про призначення експертизи була направлена по електронній пошті на  адресу Енергодарського підрозділу. Всі трупи проходили реєстрацію через 102.
Таким чином, як зазначила колегія суддів суду апеляційної інстанції, зі слів експерта ОСОБА_9 встановлено, що експерт ОСОБА_10 , який безпосередньо проводив експертизу трупа ОСОБА_6 , залишився на тимчасово окупованій території України.
Згідно з відомостями з КУ «Запорізьке обласне бюро судово-медичної експертизи» ОСОБА_10 звільнився з роботи 05 березня 2024 року за власним бажанням.
Вказані обставини, як вказав апеляційний суд, унеможливили допит експерта              ОСОБА_10 під час апеляційного провадження.
При цьому, суд апеляційної інстанції, оцінюючи надані ОСОБА_9 показання звернув увагу на те, що вони, як і сам вищевказаний висновок експерта, лише підтверджують факт насильницької смерті ОСОБА_6 , однак не вказують на причетність до  вчинення кримінального правопорушення саме ОСОБА_5 .
Разом з тим, колегія суддів суду апеляційної інстанції у своєму рішенні зазначила, що  допитати свідка ОСОБА_11 при апеляційному розгляді не виявилось можливим.
Так, відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 КПК, сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.
Як вказав апеляційний суд, заявляючи клопотання про повторний допит свідка                  ОСОБА_11 при апеляційному розгляді, прокурор зобов`язався забезпечити явку цього свідка у судове засідання суду апеляційної інстанції.
Проте, у призначені судові засідання свідок так і не з`явився, апеляційний розгляд провадження через неявку свідка неодноразово відкладався. При цьому свідок був обізнаний про день, час і місце судового засідання, про що свідчить розписка від імені свідка, направлена на електронну адресу суду.
За таких обставин, на думку Суду, колегія суддів суду апеляційної інстанції обґрунтовано вважала за можливе завершити апеляційний розгляд без повторного допиту зазначеного свідка, з огляду і на те, що останній був допитаний в суді першої інстанції, показання свідка відображені в оскаржуваному вироку і ніхто з учасників провадження не вказував про те, що ці показання викривлені у вироку чи відображені неповно.
Доводи прокурора, про відсутність підстав для розгляду провадження щодо                  ОСОБА_5 за процедурою«in absentia», були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Так, суд апеляційної інстанції, у своєму рішенні вказав, що в своїй апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 вказували на  затримання працівниками «народної поліції» ОСОБА_5 за вбивство                         ОСОБА_6 , і викладене, на думку апелянта, хоч і не прямо, але підтверджує обставини обвинувачення.
З таким висновком прокурора суд апеляційної інстанції категорично не погодився та  зазначив, що факт затримання громадянина України представниками незаконно створених на тимчасово окупованій території України правоохоронних органів не може слугувати допустимим доказом вини такої особи у вчиненні будь-якого кримінального правопорушення.
Разом з цим, суд апеляційної інстанції вказав, що дійсно, свідки ОСОБА_7 та  ОСОБА_11 під час судового провадження повідомили, що ОСОБА_5 затримала «народна міліція» на тимчасово окупованій території України одразу після подій, вказаних в обвинувальному акті.
З наданих прокурором ОСОБА_12 при апеляційному розгляді документів убачається, що у органу досудового розслідування була наявна інформація про те, що станом                          на 20 серпня 2022 року ОСОБА_5 знаходився на тимчасово окупованій території України та перебував в м. К. Дніпровське у відділенні поліції під конвоюванням солдатів рф (рапорт працівника поліції від 24 серпня 2024 року). З наданого прокурором рапорту іншого працівника поліції від 21 лютого 2025 року убачається, що на час складання вказаного рапорту ОСОБА_5 перебував на території рф у місцях позбавлення волі.
Як вказав суд апеляційної інстанції, викладене дає підстави для висновку, що  ОСОБА_5 не переховувався від органів слідства з метою ухилення від  кримінальної відповідальності (як про це ідеться у частині 2 статті 297-1 КПК), а був затриманий на тимчасово окупованій території представниками незаконно створених окупаційною владою на цій території правоохоронних органів.
Водночас Суд погоджується з судом апеляційної інстанції у тому, що зазначені обставини перш за все впливають на можливість реалізації підозрюваним, обвинуваченим його прав, передбачених ст. 42 КПК під час розгляду кримінального провадження.
Відповідно до ч. 3 ст. 409 КПК суд апеляційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
З огляду на зазначене, колегія суддів суду апеляційної інстанції, дійшла обґрунтованого висновку про те, що у розумінні вимог ч. 3 ст. 409 КПК, вказані обставини не можуть бути підставою для скасування судом апеляційної інстанції виправдувального вироку.
Отже, аналізуючи докази, надані стороною обвинувачення, суди першої та апеляційної інстанцій правильно дійшли висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 115 КК України не доведена, з чим погоджується і Суд.
У свою чергу суд апеляційної інстанції, дотримуючись вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК, переглянув вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 за  апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них достатньо переконливі відповіді, зазначивши в ухвалі підстави, через які визнав їх необґрунтованими, спростував доводи прокурора щодо безпідставності виправдання ОСОБА_5 та наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, у зв`язку із чим, дійшов правильного висновку про необхідність залишення виправдувального вироку щодо                     ОСОБА_5 без змін, а переконливих доводів про протилежне в касаційній скарзі прокурора не наведено та касаційною перевіркою не встановлено, а відтак, відсутні підстави для задоволення вимог його касаційної скарги.
Крім того, з огляду на зміст положень ч. 3 ст. 438 КПК суд касаційної інстанції не вправі скасувати виправдувальний вирок лише з мотивів істотного порушення прав обвинуваченого.
Така норма спрямована на уникнення скасування рішень лише за формальними підставами, якщо результат є справедливим.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд 
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження у судах першої                            та апеляційної інстанцій ОСОБА_4 , на вирок Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2024 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 14 травня 2025 року стосовно ОСОБА_5 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                        ОСОБА_3