ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 листопада 2025 року 	м. Дніпро	справа № 280/4854/25	
                                                                                Суддя І інстанції – Калашник Ю.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Коршуна А.О., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі Командира про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з вищевказаним позовом до суду в якому, з урахуванням уточнень  просив:
визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 ( АДРЕСА_1 , ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) в особі Командира щодо ненадання вмотивованої відповіді на рапорт від 14.04.2024 солдату за контрактом НОМЕР_3 бригади другого батальйону РВП мінометного взводу ОСОБА_1 ;
визнати вимогу Військової частини НОМЕР_1 в особі Командира щодо надання оригіналу або нотаріально завіреної копії рішення Третього апеляційного адміністративного суду від 29.04.2024 у справі № 280/3525/24 протиправною;
зобов`язати військову частину НОМЕР_1 прийняти рішення відносно рапорту ОСОБА_1 про звільнення з військової служби на підставі наявних документів в юридичному відділі НОМЕР_1 відповідно до наказу № 531 МО України від 06.08.2024.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням у справі №280/864/25 зобов`язано Командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт від 29.10.2024 та надати необхідну інформацію для скерування рапорту на звільнення в електронній формі солдату за контрактом НОМЕР_3 бригади другого батальйону РВП мінометного взводу ОСОБА_1 . Цим судовим рішенням встановлено, що позивач має законні підстави для звільнення з військової служби, на підставі поданого ним рапорту від 29.10.2024. На рапорт позивача від 14.04.2025 відповідного рішення не прийнято. Також вважає протиправним витребування відповідачем рішення Третього апеляційного адміністративного суду №280/3525/24. Вказує, що ця справа є спором між іншими учасниками і не має відношення до відносин, що виникли між позивачем і відповідачем. 
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року у задоволенні позовних вимог було відмовлено. 
Не погодившись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав на нього апеляційну скаргу в якій просить  рішення суду скасувати та прийняти нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному  обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що   судом першої інстанції зроблено неповне з`ясування обставини справи, які мають значення , внаслідок неправильної оцінки доказів та їх дослідження. Вказує, що рапорт від 29.10.24р. не містить прохання про звільнення з військової служби солдата контрактної служби ОСОБА_1 . Питання про звільнення було порушено у рапорті від 14.04.25р. (та неодноразово у раніше поданих рапортах, крім рапорту від 29.10.24р.). Рапорт про звільнення було направлено в електронному вигляді до Генерального штабу ЗСУ , Міністерства оборони України та командира в/ч НОМЕР_1 . Будь якої відповіді на свій рапорт від 14.04.25 року позивач не отримував. Відповідач не надав доказів на підтвердження реєстрації та розгляду рапорту позивача, або надання останньому обґрунтованої відмови в задоволенні вказаного рапорту в установлені Порядком строки.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування  судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.  
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 проходить військову службу у ВЧ НОМЕР_1 .
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 11.04.2025 у справі №280/864/25 позовні вимоги ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 в особі Командира задоволені, та, зокрема, зобов`язано Командира військової частини НОМЕР_1 розглянути рапорт від 29.10.2024 та надати необхідну інформацію для скерування рапорту на звільнення в електронній формі солдату за контрактом НОМЕР_3 бригади другого батальйону РВП мінометного взводу ОСОБА_1 (а.с.7-14).
Вказане рішення набрало законної сили 13.05.2025.
14.04.2025 позивач звернуся до відповідача, до Міністерства оборони України, до Генерального штабу Збройних Сил України із рапортом, у якому посилається на судове рішення №280/864/25, зазначає, що постанова Третього апеляційного адміністративного суду №280/3525/24 не стосується правовідносин між позивач та відповідачем. Натомість, постанову Третього апеляційного адміністративного суду №280/8357/23, відповідно до якої були внесені зміни до довідки МСЕК, направлялась до ВЧ НОМЕР_1 тричі. Просить задовольнити рапорт про звільнення від 29.10.2024. До рапорту позивачем долучено, зокрема, судові рішення №280/3525/24, №280/8357/23 (а.с.21-22).
Листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 09.05.2025 №117/ВихЗВГ/4700 позивачу повідомлено, що у ІНФОРМАЦІЯ_1 , за дорученням та у межах компетенції, розглянуто звернення ОСОБА_1 щодо звільнення з військової служби. По суті порушеного питання повідомлено, що командуванню військової частини НОМЕР_1 визначено завдання опрацювати звернення ОСОБА_1 , прийняти управлінські рішення та у найкоротші терміни проінформувати останнього (а.с.24). 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.
Колегія суддів погоджується з таким висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Визначаючи характер спірних правовідносин судом першої інстанції вірно зазначено, що в межах цієї справи оспорюється бездіяльність відповідача щодо не розгляду рапорту позивача від 14.04.2025. У рапорті від 14.04.2025 позивач просив задовольнити свій рапорт від 29.10.2024. В той же час, рапорт від 29.10.2024 та бездіяльність відповідача щодо його не розгляду була предметом розгляду справи №280/864/25. Отже, спірні правовідносини у цій справи виникли внаслідок невиконання відповідачем судового рішення №280/864/25 щодо не розгляду рапорту позивача від 29.10.2024.
Згідно з частиною першою статті 370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Частинами другою та четвертою статті 372 КАС України передбачено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання. Примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом.
Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №686/23317/13-а на підставі аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» дійшла висновку, що не можна зобов`язати суб`єкта владних повноважень виконувати судове рішення шляхом ухвалення з цього приводу іншого судового рішення, оскільки примусове виконання рішення суду здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно з положеннями частин першої та другої статті 382 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. За наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання рішення суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання рішення, штраф у сумі від двадцяти до сорока розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Відповідно до частини першої статті 383 КАС України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду. Ці норми КАС України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в справі.
Наявність у КАС України спеціальних норм, спрямованих на забезпечення належного виконання судового рішення, виключає можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів позивача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому КАС України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Отже, судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень. У разі невиконання судового рішення, позивач має право вимагати вжиття спеціальних заходів впливу на боржника, передбачених законодавством про виконавче провадження, за КАС України. Невиконання судового рішення не може бути самостійним предметом окремого судового провадження.
Враховуючи те , що  позовні вимоги  стосуються саме порядку виконання судового рішення по справі у іншій справі №280/864/25, суд першої інстанції вірно зазначив, що позивач має встановлене процесуальним законом право в порядку статті 383 КАС України подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Суд першої інстанції принагідно зауважив, що оскільки  питання розгляду рапорту позивача від 29.10.2024 охоплюється рішенням суду у справі № 280/864/25 та належить до предмета її виконання, заявлені у цій справі позов фактично спонукає суд адміністративної юрисдикції вдатися до перевірки належності виконання відповідачем рішення суду в іншій справі, що набрало законної сили.
У рапорті від 14.04.2025 позивач просить задовольнити рапорт про звільнення від 29.10.2024, а тому  доводи апеляційної скарги з приводу того, що питання про звільнення було порушено у рапорті від 14.04.25 ( та неодноразово у раніше поданих рапортах, крім рапорту від 29.10.24) не знайшли свого підтвердження, крім того позовні вимоги не містять  посилань  який саме рапорт позивача про звільнення належить  задовольнити.
Враховуючи фактичні обставини справи та застосовуючи  сталу судову практику Верховного Суду, яка свідчить про те, що у разі незгоди із рішеннями, діями чи бездіяльністю, вчиненими відповідачем на виконання судового рішення позивачі можуть скористатися процесуальним механізмом судового контролю та звернутися до суду першої інстанції із відповідною заявою про визнання таких рішень, дій чи бездіяльності протиправними відповідно до статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України, а не подавати новий адміністративний позов, суд першої інстанції вірно зазначив, що саме відповідно до вимог статті 383 Кодексу адміністративного судочинства України особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду.
Отже, процесуальним законом встановлено порядок виконання судових рішень в адміністративних справах та визначено певну послідовність дій, які необхідно вчинити для того, щоб зобов`язати відповідача належним чином виконати рішення суду.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що вищезазначені правові норми Кодексу адміністративного судочинства України мають на меті забезпечення належного виконання судового рішення. Підставами їх застосування є саме невиконання судового рішення, ухваленого на користь особи-позивача, та обставини, що свідчать про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, пов`язаних з невиконанням судового рішення в такій справі.
Наведені спеціальні норми Кодексу адміністративного судочинства України, спрямовані на забезпечення належного виконання судового рішення, а тому виключається можливість застосування загального судового порядку захисту прав та інтересів стягувача шляхом подання позову. Судовий контроль за виконанням судового рішення здійснюється в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, який не передбачає можливості подання окремого позову, предметом якого є спонукання відповідача до виконання судового рішення.
Статтею 129-1 Конституції України регламентовано, що судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Судове рішення виконується безпосередньо і для його виконання не вимагається ухвалення будь-яких інших, додаткових судових рішень.
Винесення судового рішення, яке передбачає оцінку судового рішення прийнятого в іншій справі, буде суперечити статті 129-1 Конституції України.
Аналогічна правова позиція висловлена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 820/4261/18 та від 09.07.2019 у справі №826/17587/18, від 28.02.2023 у справі № 260/1898/22, від 16 березня 2023 року у справі № 640/12697/21, від 30 листопада 2023 року у справі №420/6135/22, від 30 січня 2024 року по справі №320/19014/23 адміністративне провадження № К/990/36544/23, яка підлягає врахуванню судом під час розгляду даної справи.
Також, аналогічний підхід застосував Верховний Суд під час вирішення справ №170/167/17 (постанова від 16 грудня 2021 року), № 400/822/20 (постанова від 31 січня 2022 року), № 233/3744/17 (постанова від 20 квітня 2022 року), №818/1346/16 (постанова від 30 червня 2022 року), та № 160/2888/23 (постанова від 18 січня 2024 року).
Аналогічна позиція Верховного Суду є незмінною, зокрема, викладена Верховним Судом у постанові від 19.09.2024 по справі №400/3650/24 адміністративне провадження № К/990/28721/24.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.
Враховуючи викладене колегія суддів погоджуєтесь з висновком суду першої інстанції, що  обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення у іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження являє собою завершальну стадію судового провадження.
Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в рішеннях від 16.01.2019 у справі № 686/23317/13-а та від 06.02.2019 у справі №816/2016/17.
Доводи викладені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки висновків, зроблених судом першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції  залишити без змін. 
Керуючись п.1 ч. 1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 24 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
В повному обсязі постанова складена 18 листопада 2025 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      А.О. Коршун 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова