ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 вересня 2025 року 
м. Черкаси 

Справа № 711/9254/24		
Провадження № 22-ц/821/1239/25,  № 22-ц/821/1380/25		
категорія: 305010000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Василенко Л. І.,
суддів: Гончар Н. І., Новікова О. М.,
секретаря - Глущенко І. В.,

учасники справи:        
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - держава Україна в особі Державної казначейської служби, Головне управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаська обласна прокуратура, 

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Юрія Сергійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2025 року та апеляційні скарги Державної казначейської служби України, представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Юрія Сергійовича та Головного управління Національної поліції в Черкаській області на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Державної казначейської служби, Головного управління Національної поліції в Черкаській області, Черкаської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди, у складі: головуючого судді Кондрацької Н. М., повний текст рішення (додаткового) складено 05 травня 2025 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з даним позовом.
Позовні вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 , 11 травня 1993 року засновує Фермерське господарство «Ольвія» та був директором господарства.
Наразі ОСОБА_1 , є не директором ФГ «Ольвія», а являється засновником.
 27.02.2021, ОСОБА_2 , звернувся до Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції Черкаської області із заявою наступного змісту: «В період часу з 01 год., по 01 20 год., 27.02.2021 невстановлена особа умисно шляхом підпалу кабіни пошкодили автомобіль МАЗ 53212 д.н.з. НОМЕР_1 , що знаходиться у подвір?ї домоволодіння по АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 ».
У провадженні Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області перебували матеріали кримінального провадження № 12021250360000221 від 27.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 (умисне знищення або пошкодження майна) КК України, яке було зареєстровано на підставі заяви ОСОБА_2 від 27.02.2021.
Процесуальне керівництво у рамках кримінального провадження № 12021250360000221 від 27.02.2021 здійснювали прокурори Звенигородської окружної прокуратури.
05 березня 2021 року ухвалою слідчого судді Звенигородського районного суду Черкаської області Сакун Д. І. у справі № 694/394/21 в рамках кримінального провадження № 12021250360000221 від 27.02.2021 клопотання слідчого СВ Звенигородського РВП ГУНП в Черкаській області лейтенанта поліції Мачульської А. М., про проведення обшуку задоволено частково. Надано дозвіл на проведення обшуку будинку, господарських споруд, прибудов різного типу, підвальних приміщень, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого згідно відомостей з державного реєстру речових прав на нерухоме майно являється ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем фактичного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою виявлення та фіксації відомостей обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукування паливо-мастильних матеріалів, які могли бути використані для підпалу, засобів та знаряддя вчинення підпалу.
17 березня 2021 року по кримінальному провадженню № 12021250360000221 від 27.02.2021 під час санкціоновоного обшуку (ухвала слідчого судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.03.2021 у справі № 694/394/21) y домоволодінні ОСОБА_1 , по АДРЕСА_2 було виявлено мисливську рушницю та предмети ззовні схожі на патрони в кількості 70 шт.
Під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_1 , не знайдено жодного паливо- мастильного матеріалу, який міг бути використаний під час підпалу, засобів та знаряддя вчинення підпалу.
Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021250360000293 від 18.03.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) КК України.
19 березня 2021 року прокурором Звенигородської окружної прокуратури Черкаської області Бондарчук Н. В. постановлено постанову про виділення із кримінального провадження № 12021250360000293 від 18.03.2021 матеріалів по факту виявлення та вилучення під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , мисливської рушниці та предметів ззовні схожих на патрони в кількості 70 шт.
25 жовтня 2021 року, о 16:21 год., Звенигородським РВП ГУНП в Черкаській області направлено на адресу, ОСОБА_4 , цінним листом з описом вкладення, зокрема: повідомлення від 25 жовтня 2021 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України - а саме, незаконне зберігання, придбання боєприпасів без передбаченого законом дозволу.
21 січня 2022 року, прокурором Звенигородської окружної прокуратури Шмельовим О. О., затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021250360000293 від 18 березня 2021 року.
25 травня 2024 року, вироком Шполянського районного суду Черкаської області у справі № 710/47/22, який набрав законної сили 20 червня 2024 року, ОСОБА_1 , визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано його за цим обвинуваченням з підстав, що не доведено вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_1 .
Враховуючи зазначене, період перебування під слідством та судом має бути обрахований з моменту затвердження ОСОБА_1 повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, тобто з 25.10.2021 до 20.06.2024 (дата набрання законної сили вироку Шполянського районного суду Черкаської області у справі № 710/47/22).
 Період перебування ОСОБА_1 під слідством та судом становить 2 роки 7 місяці та 20 днів, тобто з 25 жовтня 2021 року до 20 червня 2024 року.
 Зазначає, що протягом вказаного періоду ОСОБА_1 змушений був здійснювати свій захист через свого захисника/захисників, витрачаючи на це час, що вимагало від нього додаткових зусиль необхідних для організації життя. Сам факт знаходження під кримінальним переслідуванням мав для ОСОБА_1 стресові наслідки, оскільки позивач був змушений захищатись від пред?явленого обвинувачення, що призводило до цілком природних хвилювань, які негативно вплинули на звичний уклад життя ОСОБА_1 , тобто зумовили моральні страждання і переживання.
Внаслідок безпідставного перебування під слідством та судом ОСОБА_1 було заподіяно психічного впливу, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, тому дії органів досудового розслідування та прокуратури нанесли ОСОБА_1 моральну шкоду.
Втрата життєвого часу є фактично невиправною, а тому сама ця довготривала життєва фрустрація об?єктивно свідчить про глибокі душевні страждання Кравченка І. В.
В Законі України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлений розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, який із 01.04.2024 становить 8000 грн.
Вважає, що до відшкодування на користь позивача підлягає мінімальна гарантована моральна шкода в розмірі 253333 грн, що виходить із розрахунку 31 місяць перебування під слідством і судом х 8000 = 248 000 + 5333 за 20 днів червня 2024 = 253333 грн.
Щодо стану здоров?я позивача на час досудового та судового переслідування зазначає, що 27 жовтня 2021 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 встановлено висновком Обласного МСЕК II (другу) групу інвалідності безтерміново. Хворіє цукровим діабетом, тип II, останні 10 (десять) років. Діабетична ангіопатія сітківки обох очей. Діабетична ангіопатія нижніх кінцівок II ст. Діабетична полінейропатія верхніх кінцівок II ст. Хронічний панкреатит із зовнішньосекреторною недостатністю підшлункової залози. Гіпертонічна хвороба III ст. Атеросклероз аорти та багатосудинне ураження коронарних артерій.
24.01.2022, 25.01.2022, 26.01.2022 ОСОБА_1 успішно пройшов складну операцію із стентування на сердці.
Крім гарантованої компенсації, яка передбачена чинним законодавством України, ОСОБА_1 справедливо вважає, що переніс тяжкий душевний та емоційний стрес у зв?язку із кримінальним переслідуванням, а тому вважає, що додатковою грошовою компенсацією від держави буде грошова сума 50000 грн. 
Просить стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 , моральну шкоду в розмірі 303333 грн та витрати на правничу допомогу адвоката.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодувань моральної шкоди 253333 грн.
У решті позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що  вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 25 травня 2024 року, який набрав законної сили 20 червня 2024 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
На момент розгляду цивільної справи відомості щодо оскарження у апеляційній та касаційній інстанції вироку відсутні.
При визначенні розміру моральної шкоди, завданої позивачу, суд першої інстанції враховував тривалість страждань позивача, глибину фізичних та душевних страждань спричинених позивачу притягненням до кримінальної відповідальності, його емоційний стан, істотності змін у його житті та можливості їх відновлення, виходячи з вимог розумності і справедливості.
Щодо вимоги про стягнення 50000 грн додаткової гарантованої компенсації, яка передбачена законодавством України, то суд першої інстанції керувався тим, що позивачем жодним чином не обґрунтовано отримання іншого тяжкого морального та емоційного стресу у зв`язку з кримінальним переслідуванням, який би не охоплювався тими моральними стражданнями, за які просив стягнути, як компенсацію 253333 грн та окремо наголошено, що стан здоров`я позивача за час досудовго та судового розслідування не погіршився.

Короткий зміст заяви про ухвалення додаткового рішення

У березні 2025 року адвокат Різник Ю. С. звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, а саме щодо стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 33000 грн. 
В обґрунтування вимог зазначив, що в позовній заяві від 26 листопада 2024 року зазначено, що: «У зв`язку із розглядом даної справи, ОСОБА_1 планує понести судові витрати, а саме: адокатські витрати за отримання правничої допомоги, орієнтовний розмір 34000 грн, яка пов`язана із даним предметом спору. Докази щодо понесення адвокатських витрат будуть надані суду протягом 5 днів після прийняття остаточного рішення у даній справі».

Короткий зміст додаткового рішення суду першої інстанції

Додатковим рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року стягнуто з Державного Бюджету України на користь ОСОБА_1 судові витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги у сумі 21000 грн.
Додаткове рішення мотивовано тим, що розмір витрат на оплату послуг представника позивача - адвоката Різника Ю. С. є неспівмірним зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами та часом, витраченим на виконання таких робіт. Тож заявлена позивачем вартість таких витрат у розмірі 33000 грн підлягає частковому задоволенню, а саме у розмірі 21000 грн, саме така сума буде обґрунтованою та відповідати принципу розумності, є співмірною зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді та витраченим часом.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Різник Ю. С. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2025 року та постановити нове рішення, яким задовольнити позов, стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання у безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 303333 грн.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що крім суми, яка правомірно та обґрунтовано задоволена, а саме моральна шкода 253333 грн судом безпідставно, без належного обґрунтування відмовлено у задоволенні вимог щодо моральної шкоди на суму 50000 грн.
ОСОБА_1 вважає, що переніс тяжкий душевний та емоційний стрес у зв`язку із кримінальним переслідуванням. Безумовно втратив звичний життєвий час, довготивалу життєву фрустрацію, звичний спосіб життя.
Зазначає, що можливість стягнення компенсації мораьної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положенням договору, а від порушення цивільного права особи.
Не погоджуючись із додатковим рішенням суду, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу та просить скасувати додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року в частині задоволених вимог та постановити нове, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити повністю. 
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване додаткове рішення є таким, що винесене з порушенням норм процесуального права, при неповно з`ясованих обставинах справи, без врахування правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах.
Вважає, що зазначена справа є справою незначної складності у якій для вирішення спору було проведено одне підготовче судове засідання та одне засідання по розгляду справи загальною тривалістю близько однієї години, а тому визначений судом першої інстанції розмір відшкодування витрат на правничу допомогу в сумі 21000 грн є неспівмірним зі складністю справи.
Зазначає, що в оскаржуваному додатковому рішення відсутній висновок суду стосовно поважності неподання представником позивача доказів, що підтверджують розмір понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу до закінчення судових дебатів у справі, і відповідно, наведені обставини є підставою для скасування додаткового рішення у цій справі.
Головним управлінням Національної поліції в Черкаській області також подано апеляційну скаргу на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року. Просить його скасувати в частині задоволених заявлених вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні цієї заяви.
Зазначає, що представником позивача не надано детального опису витраченого часу на певний вид робіт, а розмір витрат на оплату послуг адвоката 33000 грн є необґрунтованим, не пропорційним до предмету спору та не співмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, оскільки предмет позову в даній справі не потребує вивчення адвокатом великого обсягу нормативно-правових актів, складання великої кількості процесуальних документів, витрачання значного часу на вивчення обставин справи.
Крім того, адвокатом зазначено у акті прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) від 25.03.2025 про аналіз та вивчення відзивів, однак останнім не було надано відповіді на відзив, як результат проведеної роботи адвокатом з метою висловлення окремих письмових заперечень на відзив. 
Також позивачем документально не доведено факт понесення витрат на професійну правову (правничу) допомогу.
Представник ОСОБА_1 - адвокат Різник Ю. С. також подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року та просить його суасувати та прийняти нову постанову, якою стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу у сумі 33000 грн.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що оскаржуване рішення прийняте з грубим порушенням норм процесуального права, не ґрунтується на засадах верховенства права, є не обґрунтованим. Судом не вірно встановлені фактичні обставини справи, адже надані докази на підтвердження понесених адвокатських витрат та детальний опис виконаних робіт, що призвело до прийняття незаконного додаткового рішення.
27 червня 2025 року від Черкаської обласної прокуратури надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Ю. С., в якому просить суд залишити рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.03.2025 без змін, а скаргу без задоволення.
Зазначає, що представником позивача жодним чином не обґрунтовано отримання іншого тяжкого морального та емоційного стресу у зв`язку із кримінальним переслідуванням, який не охоплювався тими моральними стражданнями, за які судом першої інстанції стягнуто 253333 грн.
Вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростували.
30 червня 2025 року від Державної казначейської служи України надійшов відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Ю. С., в якому просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.03.2025 без змін.
Казначейство, ознайомившись з апеляційною скаргою позивача, не погодилося з її вимогами у повному обсязі та вважає рішення суду першої інстанції винесеним з дотриманням норм матеріального та процесуального права, при всебічно з`ясованих обставинах справи з урахуванням правової позиції Верховного Суду в подібних правовідносинах.
Зазначає, що межі відшкодування моральної шкоди під час перебування особи під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством і судом починаючи з часу пред`явлення обвинувачення та закінчуючи набранням виправдувальним вироком законної сили, виходячи з мінімальної заробітної плати, що діє на момент розгляду справи, що враховано в оскаржуваному рішенні.
Головне управління Національної поліції в Черкаській області також подало 30.06.2025 відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Ю. С., та вважаючи, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21.03.2025 року у справі № 711/9254/24 відповідає вимогам чинного законодавства, просило залишити його без змін, а скаргу без задоволення.
Зазжначає, що позивачем та його представником жодним чином не обґрунтовано отримання іншого тяжкого морального та емоційного стресу у зв`язку з кримінальним переслідуванням, який би не охоплювався тими моральними стражданнями, за які позивач просив стягнути, як компенсацію 253333 грн.
Більш того, у судовому засіданні представником позивача - адвокатом Різником Ю. С. окремо наголошено, що стан здоров`я позивача за час досудового та судового розслідування не погіршився.
Тому вважає, що позов в частині стягнення 50000 грн додаткової гарантованої компенсації не підлягає задоволенню з підстав недоведеності.
Головним управлінням Національної поліції в Черкаській області також подано відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Ю. С. на додаткове рішеня Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року та вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.
Вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката 33 000 грн є необґрунтованим, не пропорційним до предмету спору та неспівмірним із складністю справи та виконаною адвокатом роботою, оскільки предмет позову в даній справі не потребує вивчення адвокатом великого обсягу нормативно-правових актів, складання великої кількості процесуальних документів, витрачання значного часу на вивчення обставин справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Згідно з витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 04.03.2021, у провадженні Звенигородського районного відділу поліції Головного управління Національної поліції в Черкаській області перебували матеріали кримінального провадження № 12021250360000221 від 27.02.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 (умисне знищення або пошкодження майна) КК України, яке було зареєстровано на підставі заяви ОСОБА_2 від 27.02.2021 (т.1 а.с. 21).
У кримінальному провадженні № 12021250360000221 від 27.02.2021, 17 березня 2021 року під час обшуку на підставі ухвали слідчого судді Звенигородського районного суду Черкаської області від 05.03.2021 y домоволодінні ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 було виявлено мисливську рушницю та предмети ззовні схожі на патрони в кількості 70 шт (т.1 а.с. 25-26).
Відомості про вказане кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021250360000293 від 18.03.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 (незаконне поводження зі зброєю, бойовими припасами або вибуховими речовинами) КК України.
19 березня 2021 року, прокурором Звенигородської окружної прокуратури Черкаської області Бондарчук Н. В. постановлено постанову про виділення із кримінального провадження № 12021250360000293 від 18.03.2021 матеріалів по факту виявлення та вилучення під час обшуку за адресою: АДРЕСА_2 , мисливської рушниці та предметів ззовні схожих на патрони в кількості 70 шт (т. 1 а.с. 27).
Звенигородським РВП ГУНП в Черкаській області 25 жовтня 2021 року направлено на адресу ОСОБА_4 , цінним листом з описом вкладення повідомлення від 25 жовтня 2021 року у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (т.1 а.с. 28-29).
Прокурором Звенигородської окружної прокуратури Шмельовим О. О. 21 січня 2022 року затверджено обвинувальний акт відносно ОСОБА_1 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України у кримінальному провадженні, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12021250360000293 від 18 березня 2021 року (т.1 а.с. 30-40).
Вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 25 травня 2024 року, який набрав законної сили 20 червня 2024 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України (т.1 а.с. 45-67).

Мотивувальна частина 
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків. 

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 1 ч. 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).
У ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтями 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
У ч. 1 ст. 6 Конвенції, яка з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
У ч. 1 та ч. 2 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України та ЗУ від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Згідно із ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.
Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (ч. 2 ст. 1176 ЦК України).
Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (ст. 2 Закону № 266/94-ВР).
Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону.
Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.
Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 лютого 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
У п. 9 цієї постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Верховний Суд у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 709/377/21, від 28 лютого 2024 року у справі № 553/32/22 та інших виснував, що тлумачення наведеної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.
Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15, відповідно до ч. 3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.
Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 та постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 754/8730/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 29 вересня 2021 року у справі № 607/16567/20, від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц, від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 й інших, що свідчить про усталену судову практику при вирішенні вказаних правовідносин.
Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (п. 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18). Тобто під час розгляду справи у суді фактичною стороною у спорі є держава, навіть якщо позивач визначив стороною у справі певний орган (пункт 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року в справі № 587/430/16).
У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справа № 641/8857/17 (пункт 63)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що застосовуючи ст. ст. 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Аналогічний висновок містить постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17.
Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2025 року у справі № 757/57057/23-ц вказав на те, що Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина право на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Підстави виникнення права на відшкодування шкоди пов`язуються з незаконними діями посадових осіб незалежно від їх вини. Це: незаконне засудження, незаконне притягнення до кримінальної відповідальності тощо, у тому числі інші процесуальні дії, що обмежують права громадян.
При цьому умови виникнення права на відшкодування шкоди - це обставини, за наявності яких починають діяти підстави, а саме це процесуальні акти, які містять в собі рішення відповідного органу чи посадової особи про невинність притягненого до відповідальності. Такими умовами є постановлення судом виправдувального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях
В порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Судом встановлено, що вироком Шполянського районного суду Черкаської області від 25 травня 2024 року, який набрав законної сили 20 червня 2024 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред?явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
На момент розгляду цивільної справи апеляційним судом відомості щодо оскарження вироку у апеляційній та касаційній інстанції відсутні.
ОСОБА_1 незаконно перебував під слідством та судом тривалий час, а саме 31 місяць 20 днів (з 25.10.2021 – дати повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, по 20.06.2024 – дати набрання законної сили вироку Шполянського районного суду Черкаської області у справі № 710/47/22), що вірно встановлено судом першої інстанції та не заперечується стронаронами по справі.
Розміри мінімальної заробітної плати на 2024 рік установлено ЗУ «Про Державний бюджет України на 2024 рік» у місячному розмірі, який з 1 квітня 2024 року – 8000 грн.
Таким чином, мінімальний законодавчо визначений розмір моральної шкоди становить 8000 грн*31 місяць = 248000 грн + 5333 грн (за двадцять днів червня 2024 року) = 253333 грн.
Слід зазначити, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.
Щодо доводів позивача про погіршення стану здоров?я ОСОБА_1 на час досудового та судового переслідування слід зазначити наступне.
Згідно з Довідкою до акта огляду медико-соціальної експертної комісії Серії 12 ААВ № 354908, ОСОБА_1 встановлена ІІ група інвалідності безтерміново із 27.10.2021. Рекомендації: нагляд та лікування невролога, сімейного лікаря (т.1 а.с. 70-71).
На підтвердження стану здоров`я ОСОБА_1 та його адвокатом Різником Ю. С. надано суду: епікриз-виписку з історії хвороби № 2630 від 25.05.2007 з Обласної клінічної травматологічної лікаргі м. Харків, виписку епікриз з історії хвороби № 3986/1 від 09.11.2008 з Клінічної лікарні «Феофанія», де було поставлено діагноз вільне кістково-хрящове тіло правого колінного суглобу, періодичні «блоки» суглобу (т.1 а.с. 72-73).
З вказаних довідки та виписок вбачається, що ОСОБА_1 25.10.2021 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, а 27.10.2021 йому було встановлено інвалідність, тобто через два дні після відповідного повідомлення.
Тобто станом на початок періоду перебування під слідством ОСОБА_1 вже мав значні проблеми зі здоров`ям та потребував постійного нагляду лікарів, тому надані стороною позивача інші докази стану його здоров`я, зокрема виписок із медичної карти амбулаторного (смаціонарного) хворого № 23285/341 від 17.05.2022, № 383 від 18.01.2023, № 7568 від 07.10.2024, № 0408/22 від 27.01.2022, не свідчать про наявність підстав для збільшення розміру моральної шкоди (т.1 а.с. 74-77).
Апеляційний суд вважає, що при визначенні розміру моральної шкоди суд першої інстанції врахував глибину душевних страждань, завданих позивачу, стан здоров`я, наявність перешкод у реалізації своїх життєвих планів, а також вимоги розумності та справедливості, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, з урахуванням чого визначений судом першої інстанції розмір 253333 грн є обґрунтованим, відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості.
Доводи апеляційної скарги про безпідставність відмови в збільшенні розміру компенсації на 50000 грн є необґрунтованими так, як суд першої інстанції навів відповідні мотиви у мотивувальній частині оскаржуваного рішення. 
А тому апеляційним судом відхиляються доводи сторони позивача про необґрунтованість визначеної судом першої інстанції суми відшкодування.
Щодо витрат на правничу допомогу, апеляційний суд дійшов наступного висновку.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).
Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. (Постанова Великої Палати Верховного Суду справа №755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).
Так, відповідно положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3, ч. 5 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна позиція відображена в п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21
Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.
Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі № 178/1522/18.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись в суд з позовом, адвокат Різник Ю. С. просив стягнути на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу, надавав попередній розрахунок витрат на правничу допомогу у розмірі 34000 грн.
До заяви про ухвалення додаткового рішення представником ОСОБА_1 – адвокатом Різником Ю. С. надано: договір про надання правової допомоги від 04.11.2024 № 1/14/11/2024, який укладений між ОСОБА_5 та адвокатом Різником Ю. С., де у п. 4 Договору визначено порядок оплати послуг адвоката та зазначено, що вартість роботи за 1 годину становить 3000 грн, акт прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) в рамках цивільної справи № 711/9254/24, у якому зазначено опис робіт, наданих адвокатом, витрачений час та вартість, копія прибуткового касового ордеру № 1 від 25.03.2025 на суму 33000 грн (т. 2 а. с. 8-14).
З викладеного вбачається, що адвокатом Різником Ю. С. надано докази в підтвердження надання правничої допомоги у визначеному законом порядку.
Проте, врахувавши складність справи, час, витрачений адвокатом на виконання наданих послуг, обсяг наданих адвокатом послуг, враховуючи заперечення представників відповідачів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що зазначені адвокатом Різником Ю. С. витрати є неспівмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами та часом, витраченим на виконання таких робіт та вірно зменшив їх до 21000 грн.
На ряду з цим, як позивачем, так і відповідачами по справі, у поданих ними апеляційних скаргах не міститься належних, допустимих та достатніх доказів в спростування висновків суду першої інстанції щодо визначення розміру витрат на правничу допомогу.
Апеляційний суд дійшов висновку, що стягнута судом першої інстанції сума витрат на професійну правничу допомогу відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення ЄСПЛ у справах «Серявін та інші проти України», «Трофимчук проти України», «Проніна проти України»). Отже, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо наведення обґрунтування рішення, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. 
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законні й обґрунтовані рішення та додаткове рішення, які відповідають вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для їх скасування з мотивів, які викладені в апеляційних скаргах, відсутні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Різника Юрія Сергійовича на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2025 року – залишити без задоволення.
Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 21 березня 2025 року - залишити без змін.
Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, представника ОСОБА_1  – адвоката Різника Юрія Сергійовича, Головного управління Національної поліції в Черкаській області -залишити без задоволення.
Додаткове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30 квітня 2025 року -залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 09 вересня 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: Н. І. Гончар 

О. М. Новіков