ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
04 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 601/1920/24
провадження № 61-7583св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:  Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,
   
учасники справи:
 
заявник -  ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи:орган опіки та піклування Почаївської міської ради Тернопільської області, орган опіки та піклування Зборівської міської ради Тернопільської області, ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді                           Шульгач Н. М., присяжних Юрик Н. Є., Гаскевича М. Я.,  та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 травня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів:  Хоми М. В., Гірського Б. О., Костіва О. З.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина
 
Короткий зміст заяви
 
У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна.
 
Заява ОСОБА_1 мотивована тим, що він є сином ОСОБА_2 , яка є інвалідом ІІ групи загального захворювання, не усвідомлює наслідків своєї поведінки, потребує постійної сторонньої допомоги, страждає на стійкий психічний розлад, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. З 18 січня 2023 року ОСОБА_2 перебуває у Почаївському психоневрологічному будинку-інтернаті.
Вказував, що він є єдиною близькою людиною, яка може опікуватись             ОСОБА_2 .
 
З урахуванням зазначеного, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_2 ,     ІНФОРМАЦІЯ_1 , недієздатною, встановити на нею опіку та призначити його опікуном ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 лютого      2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна відмовлено.
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 травня 2025 року,                             з урахуванням ухвали суду від 09 червня 2025 року про виправлення описки, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н. М. залишено без задоволення, рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 лютого 2025 року залишено без змін.
 
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення над нею опіки та призначення опікуна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що заявник не надав доказів того, що ОСОБА_2 не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів
 
У червні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Сампара Н. М. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий судовий розгляд.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судово-психіатричного експерта       № 591 від 08 серпня 2024 року є неналежним доказом, оскільки складений                        з порушенням вимог Інструкції щодо заповнення форми первинної облікової документації № 100/о «Висновок судово-психіатричного експерта № ___», затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 28 липня              2014 року № 527. Зокрема, висновок складається із 15 пунктів, замість 25;                          висновок не містить підписів експертів про те, що вони попереджені про кримінальну відповідальність за надання явно неправдивих висновків, а також питань, що були поставлені експертам, та інші відомості, які зазначаються при складенні такого висновку. У висновку відсутнє обґрунтування та пояснення даних про психічний стан особи.
Апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі                   № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) та у постанові Верховного Суду                від 27 січня 2021 року у справі № 755/10510/17 (провадження № 61-17954св20); суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 червня 2025 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.
 
У липні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 є особою з інвалідністю ІІ групи загального захворювання довічно, що підтверджується випискою із акта огляду МСЕК серії ТЕР № 177904                              від 18 листопада 2009 року.
 
ОСОБА_2 перебувала на лікуванні в Буданівській психоневрологічній лікарні:      з 16 лютого 2004 року до 18 травня 2007 року; з 21 травня 2007 року до 07 квітня 2014 року; з 18 квітня 2014 року до 14 грудня 2021 року. Діагноз: шизофренія, параноїдальна форма, безперервний перебіг, що підтверджується довідкою № 3 від 28 січня 2025 року, виданою КУ ТОР «Буданівський психоневрологічний будинок- інтернат».
 
Згідно з випискою з історії хвороби № 38 від 03 червня 2024 року та довідки                     № 117/01-15 від 03 червня 2024 року, виданої Почаївським психоневрологічним будинком-інтернатом, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , особа                 з інвалідністю ІІ групи загального захворювання, поступила на проживання до Почаївського психоневрологічного будинку-інтернату 18 січня 2023 року, де перебуває на повному державному забезпечені. Діагноз: параноїдальна шизофренія, безперервний перебіг, стійкий змішаний тип дефекту.
 
Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 591 від 08 серпня          2024 року, яка проведена експертами Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня», ОСОБА_2 виявляє ознаки параноїдної шизофренії, безперервний перебіг, стійкий змішаний дефект психіки. ОСОБА_2 не може в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_2                     (у зв`язку з реєстрацією шлюбу 12 липня 2008 року змінив прізвище з « ОСОБА_3 » на « ОСОБА_4 »).
 
ОСОБА_1 з 03 лютого 2020 року працює в ТОВ «ІКЕА Рітейл Україна» та займає посаду фахівця пункту видачі товарів, відділу товарообігу та видачі товарів.
 
Згідно з витягом з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом                           на 30 травня 2024 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої та непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває.
 
Відповідно до характеристики, виданої ТОВ «ІКЕА Рітейл Україна», ОСОБА_1 зарекомендував себе як відповідальний, дисциплінований та надійний працівник, який бездоганно виконує покладенні на нього завдання.
 
Рішенням Виконавчого комітету Зборівської міської ради Тернопільської області       № 225 від 20 грудня 2024 року затверджено висновок опікунської ради про можливість призначення ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_2 .
 
У судовому засіданні у суді першої інстанції заслухані пояснення експертів Косовської Л. В. та Бондаренка О. М. щодо наданого ними висновку судово-психіатричної експертизи.
 
Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Н. М.                    не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що судові рішення ухвалені                  з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 29 Конституції України кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
 
Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (стаття 32 Конституції України).
 
Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
 
У відповідних положеннях підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: законне затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законне затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг.
 
Згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
 
Частиною першою статті 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.
 
Відповідно до статі 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 39, частина перша статті 40 ЦК України).
 
Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка; недієздатна фізична особа не має права вчиняти будь-якого правочину; правочини від імені недієздатної фізичної особи та в її інтересах вчиняє її опікун (частини перша-третя статті 41 ЦК України).
 
Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (стаття 55 ЦК України).
 
Згідно з частиною першою статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.
 
Системний аналіз законодавства України дає підстави стверджувати, що недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння. Недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод.
 
Хоча за станом здоров`я недієздатні особи не спроможні особисто реалізовувати окремі конституційні права і свободи, вони не можуть бути повністю позбавлені цих прав і свобод, тому держава зобов`язана створити ефективні законодавчі механізми та гарантії для їх максимальної реалізації.
 
Відповідно до частини третьої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом                з надання психіатричної допомоги.
 
Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про стійкий психічний розлад, внаслідок якого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Суд за наявності достатніх даних про психічний розлад здоров`я фізичної особи призначає для встановлення її психічного стану судово-психіатричну експертизу.        У виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу (стаття 298 ЦПК України).
 
У постанові Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-384цс16 викладено правову позицію про те, що за положеннями частини першої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Зміст цієї норми слід тлумачити таким чином, що суд має право, але не зобов`язаний визнати фізичну особу недієздатною.
 
У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про судову практику      в справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним»            від 28 березня 1972 року роз`яснено, що даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами.
 
Відповідно до положень статті 299 ЦПК України справи про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи чи визнання фізичної особи недієздатною суд розглядає за участю заявника, особи, щодо якої розглядається справа про визнання її недієздатною, та представника органу опіки та піклування.
 
За положеннями частини шостої статті 300 ЦПК України визначено, що строк дії рішення про визнання фізичної особи недієздатною визначається судом, але                         не може перевищувати двох років.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
 
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Вирішуючи питання щодо визнання особи недієздатною, суд першої інстанції,                   з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановив фактичні обставини справи, що мають істотне значення для її вирішення, з урахуванням наданих сторонами доказів у сукупності, і дійшов обґрунтованого висновку про відмову               у визнанні ОСОБА_2 недієздатною особою, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності хронічного, стійкого психічного розладу, внаслідок чого вона не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, а висновком судово-психіатричного експерта № 591                  від 08 серпня 2024 року не встановлена абсолютна неспроможність ОСОБА_2 розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
 
Доводи касаційної скаргивисновок про те, що висновок судово-психіатричної експертизи є неналежним та недопустимим доказом, зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).
 
Порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, судами першої та апеляційної інстанцій зроблена належна правова оцінка доказів.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення додаткової судово-психіатричної експертизи, оскільки суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не встановив обставин, визначених частиною першою статті 113 ЦПК України, для призначення додаткової експертизи, а тому відмовив задоволенні клопотання адвоката заявника у її призначенні.
 
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.
Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат                               не проводиться.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Сампари Надії Миронівни залишити без задоволення.
 
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 лютого         2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 травня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | Г. В. Коломієць         Б. І. Гулько         Д. Д. Луспеник