СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2025 року                                      м. Харків                        Справа №922/4558/24  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Мартюхіна Н.О., суддя Россолов В.В.,
за участю секретаря судового засідання Ярош В.В., 
за участю представників:
позивача - не з`явився, 
відповідача - Селезень Світлана Володимирівна (адвокат), ордер на надання правничої допомоги серія ВІ№1334289 від 17.09.2025 року; Зудер`янц Вікторія Володимирівна (адвокат), ордер на надання правничої допомоги серія АХ №1280688 від 07.08.2025 року;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Східного апеляційного господарського суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича (вх.№1742Х/1) на рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24
за позовом фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича, м. Чернігів,
до фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича, смт. Пісочин,
про стягнення коштів

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець Летута В`ячеслав Васильович через систему «Електронний суд» звернувся до Господарського суду Харківської області із позовною заявою до фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича про стягнення з відповідача на свою користь суми основної заборгованості у розмірі 632128,59 грн; суми пені у розмірі 653393,34 грн; суми інфляційних втрат у розмірі 228030,23 грн; суми 20% річних у розмірі 342905,58 грн; суму сплаченого судового збору у розмірі 27846,87 грн. Позов обґрунтовано посиланням на несвоєчасну оплату відповідачем товару за договором поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року.
Рішенням Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24 (повне рішення складено 25.07.2025, суддя Мужичук Ю.Ю.) позовні вимоги задоволено частково. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму основної заборгованості у розмірі 632128,59 грн. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму пені у розмірі 653343,77 грн. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму інфляційних втрат у розмірі 228030,23 грн. 
Стягнуто з фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму 20% річних у розмірі 342855,94 грн. 
В іншій частині позовних вимог у позові відмовлено. Стягнуто з фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) суму сплаченого судового збору у розмірі 22276,31 грн.
Фізична особа-підприємець Шендріков Олександр Ігорович звернувся до Східного апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм права, на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, просить апеляційну скаргу задовольнити; скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року по справі №922/4558/24 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі; вирішити питання щодо стягнення з позивача на користь відповідача витрат на правничу допомогу (розгляд справи в суді першої інстанції).
В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначає про те, що між сторонами існують договірні відносини з поставки товарів з 2018 року, які тривають по теперішній час, втім договір поставки №665/С/2022 р від 01.01.2022 фізична особа-підприємець Шендріков Олександр Ігорович з фізичною особою-підприємцем Летутою В`ячеславом Васильовичем ніколи не укладав та не підписував; поставок саме за цим договором поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 від імені фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича ніколи не було, відповідно не було й про оплати. Відповідач зазначає, що не отримував від позивача товару за вказаними в позові видатковими накладними у період з 10.01.2022 року по 18.02.2022 року, та не підписував видаткові накладні, за якими позивач просить суд стягнути заборгованість з відповідача.
Відповідач зазначає, що видаткові накладні, що містяться в матеріалах справи не відповідають вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктам 2.4 та 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, оскільки не містять: посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. 
За твердженням відповідача, на накладних відсутня інформація про особу, яка підписувала зазначені накладні від замовника; у графі від покупця «отримав» взагалі підпис відсутній; у графі «договір» зазначений основний договір, без номеру та дати його укладення; в зазначених накладних відсутня адреса доставки товару. Разом з тим, частина видаткових накладних, які були подані позивачем разом з позовною заявою до суду та містяться в матеріалах справи, містять в правому верхньому куті примітку «роздруковано: 22.02.2022 року з зазначенням часу», проте поставки за вказаними накладними нібито здійснювалися у період з 10 січня 2022 року по 18 лютого 2022 року. 
Відповідач зазначає, що суд першої інстанції не надав жодної оцінки обставинам укладення договору поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року та оформлення видаткових накладних, які були викладені позивачем у відповіді на відзив та в нотаріальній заяві свідка ОСОБА_1 від 29.01.2025 року.
За твердженням відповідача, суд першої інстанції не з`ясував обставини здійснення позивачем перевезення товару поставленого за спірним договором відповідачу, наявність або відсутність реального руху такого товару.
Разом з тим, відповідач зазначає, що позивачем не надано суду відомостей стосовно замовлення покупця (відповідача) які передували поставці товару, що є невід`ємною частиною п.2.2, 2.5 договору поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року. Тобто, на думку відповідача, позивач взагалі не доводить, який саме товар було замовлено ФОП Шендріков О.І. перед його поставкою у постачальника ФОП Летута В.В., адже у матеріалах справи відсутні замовлення від відповідача на поставку товару у постачальника ФОП Летута В.В., які передбачені умовами договору.
Відповідач також зазначає, що матеріали справи містять додаток до договору поставки від 01.01.2022 року, відповідно до п.1. якого, на підставі абзацу третього п.2.5 наказу Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року №88 «Про затвердження Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» покупець повідомляє постачальника, що в місцях прийому матеріальних цінностей (товару) за вказаними далі адресами, приймання доставленого від постачальника товару буде здійснюватися особами, яких на це уповноважує покупець; за зразками печаток, штампів (при наявності) та за підписами, що зазначені і засвідчені покупцем нижче: адреса місця доставки товару - відсутня; П.І.Б.(паспортні дані) уповноваженої особи -відсутні; зразок підпису уповноваженої особи - відсутній. За твердженням відповідача, з додатку не вбачається хто уповноважений на отримання товару з боку відповідача та не зазначена адреса доставки товару.
Також відповідач зазначає, що позивачем не надано суду підтвердження складання та направлення відповідачу акту-звірки взаєморозрахунків, що прямо передбачено умовами договору поставки та вимогами законодавства у сфері господарських операцій.
На думку відповідача, суд першої інстанції не дослідив обставини поставки товару, а саме: обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірним договором; обставини замовлення товару, інші обставини, які будуть переконливо підтверджувати реальний рух активів, свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару та які змогу встановити реальність здійснених господарських операцій.
Відповідач вважає, що в основу оскаржуваного судового рішення, суд першої інстанції безпідставно поклав видаткові накладні які містять дефекти, оформлені з порушенням вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», пунктам 2.4 та 2.5 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та жодним чином не підтверджують реальність господарської операції за договором поставки від 01.01.2025 року за №665/С/2022р у період з 16.01.2022 по 18.02.2022 рік; інших належних та допустимих доказів , які б свідчили про обставини фактичної поставки товару та його отримання відповідачем, зокрема: замовлення покупця, товарно-транспортні накладні, акти звірки, податкові накладні, акти приймання, фото,відео позивачем не надано та матеріали справи не містять.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 21.08.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича на рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24. Встановлено позивачу строк протягом якого він має право подати до суду відзив на апеляційну скаргу, а також встановлено строк протягом якого учасники справи мають право подати до суду клопотання, заяви, документи та докази в обґрунтування своєї позиції по справі. Справу призначено до розгляду в судове засідання і роз`яснено шляхи реалізації права учасників справи на участь у судовому засіданні, а також шляхи реалізації права учасників справи на подання документів до суду засобами електронного зв`язку. Витребувано з Господарського суду Харківської області матеріали справи №922/4558/24.
05.09.2025 від фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24 без змін, а апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича - без задоволення.
12.09.2025 року від фізичної особи-підприємця Летути В`ячеслава Васильовича надійшла заява, у якій позивач просить здійснювати розгляд апеляційної скарги відповідача ФОП Шендрікова О.І. у судовому засіданні 18.09.2025 року без участі позивача та/або його уповноваженого представника.
Ухвалою Східного апеляційного господарського суду від 18.09.2025 року оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича на рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24 до 13.10.2025 року.
08.10.2025 року від представника відповідача надійшла заява у порядку ч.4 ст. 236 ГПК України, у якій заявниця просила скасувати рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року, як таке, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права (вх.№11864).
Від позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі позивача та/або його уповноваженого представника (вх.№11857 від 08.10.2025 року).
09.10.2025 року від позивача надійшли заперечення на заяву представника відповідача (вх.№11944). До вказаної заяви додано лист ФОП Летути В.В. від 21.07.2023 року до ФОП Шендрікова О.І. з проханням сплати боргу та опис вкладення від 21.07.2023 року до цінного листа і поштової накладної 1400606804506 від 21.07.2023 року.
Від представника відповідача надійшла заява про неприйняття доказів на стадії апеляційного провадження (вх.№11973 від 09.10.2025 року).
У судовому засіданні представники відповідача підтримали вимоги апеляційної скарги та просили їх задовольнити. Позивач у судове засідання не з`явився. 
Щодо наданих позивачем до апеляційної інстанції додаткових доказів колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 - 3 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Враховуючи, що позивач не надав докази неможливості подання відповідних доказів до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для прийняття їх до розгляду.
Розглянувши апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваної ухвали з урахуванням повноважень, визначених ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів встановила таке.
01.01.2022 року між фізичною особою-підприємцем Шендріковим Олександром Ігоревичем (покупець) та фізичною особою-підприємцем Летутою В`ячеславом Васильовичем (постачальник) укладено договір поставки №665/С/2022р (далі - договір).
Згідно з пунктом 1.1. договору постачальник зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у цьому договорі, поставити та передати у власність покупцеві товар (партію товару), в асортименті, кількості та цінами, вказаних у видаткових накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від постачальника до покупця, в покупець зобов`язується в порядку та на умовах, визначених у ньому договорі прийняти та оплатити вказаний товар.
Передача товару від постачальника покупцю здійснюється за видатковою накладною, в якій сторони зазначають найменування товару, кількість, ціну товару та загальну вартість товару, що постачається. Дата, вказана постачальником у видатковій накладній, є датою поставки товару постачальником (п.2.1. договору).
Відповідно до п.2.4. договору право власності на поставлені товари переходить до покупця в момент отримання товару від постачальника за видатковою накладною. Після підписання сторонами видаткової накладної, претензії щодо кількості та якості (крім прихованих недоліків) товару постачальником не розглядаються.
Постачання товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлення покупця. Постачання товару здійснюється силами (засобами) постачальника або, за бажанням покупця, шляхом самовивозу зі складу постачальника (п. 2.5. договору).
Датою поставки і переходу права власності є:
- при передачі товару на складі постачальника, або покупця - дата накладної на відпуск товару покупцю, яка видається постачальником;
- при передачі товару транспортній організації для поставки покупцю - дата товарно-транспортної накладної щодо передачі товару зазначеному перевізнику (п. 2.7. договору).
Пунктом 3.2. договору визначено, що приймання-передача партії товарів, що постачається постачальником, оформлюється відповідною первинною документацією.
При поставці товару покупець (або уповноважена особа покупця) приймає фактичну його кількість від водія який здійснює його доставку до узгодженого місця передавання, встановленого сторонами, ставить круглу печатку або штамп на видатковій накладній, а у випадку відсутності чи не існування печатки або штампу, ставить свій підпис та зазначає поруч власні прізвище та ініціали. Право підпису видаткових накладних на приймання товару з боку покупця мають право виключно ті особи, які зазначені у додатку (п.3.3. договору).
Пунктом 5.2. договору визначено, що асортимент, кількість, та вартість товару, остаточно узгоджується та відображаються сторонами у видатковій накладній по кожній партії окремо.
Загальна сума договору розраховується шляхом додавання загальних сум партій товарів, поставлених постачальником на протязі строку дії договору, згідно видаткових накладних (п.5.3. договору).
Згідно з пунктом 6.1. договору покупець зобов`язаний оплатити постачальнику вартість (ціну) кожної партії товару протягом 60 (шістдесяти) календарних днів з дати поставки товару, шляхом безготівкового або готівкового перерахування суми грошових коштів на банківський рахунок постачальника.
Пунктом 6.2 договору встановлено, що оплата здійснюється шляхом безготівкового або готівкового переказу на поточний рахунок постачальника, вказаний у реквізитах постачальника в договорі.
Відповідно до п.6.3 договору визначено, що при здійсненні платежу покупець обов`язково повинен вказувати у платіжному дорученні номер та дату первинного документу (номер договору, рахунку-фактура, видаткова накладна, виписаного постачальником на оплату поставленої партії товару).
За умовами п.7.2.3 покупець заповнює та надає постачальнику додаток до цього договору з переліком уповноважених осіб які мають право на отримання від постачальника товару з відбитками печаток, штампу, зразками підписів цих осіб, копії сторінок паспорту уповноважених осіб покупця.
Пунктом 7.2.4. договору визначено, що покупець зобов`язаний підписувати акт звірки взаєморозрахунків, або надати обґрунтовані заперечення проти нього протягом 3-х банківських днів з моменту отримання ним відповідної вимоги постачальника.
Матеріали справи містять оригінали видаткових накладних (із зазначенням товару, кількості, ваги, об`єму, ціни) на загальну суму 632128,59 грн: 
- №Ч-СПП00000550 від 10.01.2022 на суму 498,60 грн; 
- №Ч-СПП00000551 від 10.01.2022 на суму 45912,20 грн; 
- №Ч-СПП00000566 від 10.01.2022 на суму 2348,68 грн; 
- №Ч-СПП00000581 від 10.01.2022 на суму 2348,68 грн; 
- №Ч-СПП00000729 від 10.01.2022 на суму 2072,24 грн; 
- №Ч-СПП00000765 від 10.01.2022 на суму 15162,98 грн; 
- №Ч-СПП00000882 від 11.01.2022 на суму 1878,89 грн; 
- №Ч-СПП00000905 від 11.01.2022 на суму 7696,87 грн; 
- №Ч-СПП00001071 від 11.01.2022 на суму 5554,13 грн; 
- №Ч-СПП00001367 від 12.01.2022 на суму 3700,21 грн; 
- №Ч-СПП00001493 від 12.01.2022 на суму 3287,98 грн; 
- №Ч-СПП00002117 від 17.01.2022 на суму 24895,23 грн; 
- №Ч-СПП00002118 від 17.01.2022 на суму 68040,84 грн; 
- №Ч-СПП00002291 від 17.01.2022 на суму 5370,21 грн; 
- №Ч-СПП00002493 від 18.01.2022 на суму 5258,41 грн; 
- №Ч-СПП00002503 від 18.01.2022 на суму 18743,11 грн; 
- №Ч-СПП00002578 від 19.01.2022 на суму 7376,73 грн; 
- №Ч-СПП00002813 від 19.01.2022 на суму 2458,91 грн; 
- №Ч-СПП00002937 від 20.01.2022 на суму 1876,44 грн; 
- №Ч-СПП00002967 від 20.01.2022 на суму 3951,81 грн; 
- №Ч-СПП00002976 від 20.01.2022 на суму 2189,09 грн; 
- №Ч-СПП00003023 від 20.01.2022 на суму 2416,52 грн; 
- №Ч-СПП00003421 від 21.01.2022 на суму 4917,82 грн; 
- №Ч-СПП00003505 від 24.01.2022 на суму 5737,62 грн; 
- №Ч-СПП00003506 від 24.01.2022 на суму 26890,32 грн; 
- №Ч-СПП00003615 від 24.01.2022 на суму 1876,44 грн; 
- №Ч-СПП00003815 від 25.01.2022 на суму 6261,10 грн; 
- №Ч-СПП00003856 вiд 25.01.2022 на суму 2458,91 грн; 
- №Ч-СПП00003968 вiд 25.01.2022 на суму 2227,49 грн; 
- №Ч-СПП00004087 вiд 26.01.2022 на суму 2458,91 грн; 
- №Ч-СПП00004124 вiд 26.01.2022 на суму 1880,36 грн; 
- №Ч-СПП00004237 вiд 26.01.2022 на суму 1909,36 грн; 
- №Ч-СПП00004317 вiд 27.01.2022 на суму 11195,16 грн; 
- №Ч-СПП00004338 вiд 27.01.2022 на суму 1301,81 грн; 
- №Ч-СПП00004792 вiд 01.02.2022 на суму 1533,60 грн; 
- №Ч-СПП00004793 вiд 01.02.2022 на суму 15383,14 грн; 
- №Ч-СПП00004834 вiд 01.02.2022 на суму 2181,40 грн; 
- №Ч-СПП00005102 вiд 02.02.2022 на суму 1869,86 грн; 
- №Ч-СПП00005613 вiд 03.02.2022 на суму 12879,79 грн; 
- №Ч-СПП00005629 вiд 03.02.2022 на суму 5569,50 грн; 
- №Ч-СПП00005957 вiд 04.02.2022 на суму 2391,08 грн; 
- №Ч-СПП00005958 вiд 04.02.2022 на суму 1015,20 грн; 
- №Ч-СПП00005967 від 04.02.2022 на суму 3700,21 грн; 
- №Ч-СПП00006104 від 07.02.2022 на суму 3287,98 грн; 
- №Ч-СПП00006105 від 07.02.2022 на суму 6895,46 грн; 
- №Ч-СПП00006114 від 07.02.2022 на суму 4116,09 грн; 
- №Ч-СПП00006115 від 07.02.2022 на суму 5578,13 грн; 
- №Ч-СПП00006157 від 07.02.2022 на суму 505,80 грн; 
- №Ч-СПП00006158 від 07.02.2022 на суму 1261,41 грн; 
- №Ч-СПП00006363 від 08.02.2022 на суму 1805,14 грн; 
- №Ч-СПП00006364 від 08.02.2022 на суму 3111,51 грн; 
- №Ч-СПП00006393 від 08.02.2022 на суму 2382,60 грн; 
- №Ч-СПП00006430 від 08.02.2022 на суму 3307,65 грн; 
- №Ч-СПП00006444 від 08.02.2022 на суму 18492,61 грн; 
- №Ч-СПП00006476 від 08.02.2022 на суму 2382,60 грн; 
- №Ч-СПП00006514 від 08.02.2022 на суму 3083,41 грн; 
- №Ч-СПП00006579 від 08.02.2022 на суму 1805,14 грн; 
- №Ч-СПП00007029 від 10.02.2022 на суму 1834,09 грн; 
- №Ч-СПП00007059 від 10.02.2022 на суму 5242,90 грн; 
- №Ч-СПП00007064 від 10.02.2022 на суму 1261,41 грн; 
- №Ч-СПП00007516 від 14.02.2022 на суму 3248,94 грн; 
- №Ч-СПП00007539 від 14.02.2022 на суму 32040,56 грн; 
- №Ч-СПП00007540 від 14.02.2022 на суму 18374,62 грн; 
- №Ч-СПП00007866 від 15.02.2022 на суму 12692,76 грн; 
- №Ч-СПП00007867 від 15.02.2022 на суму 1933,16 грн; 
- №Ч-СПП00008025 від 16.02.2022 на суму 4605,60 грн; 
- №Ч-СПП00008062 від 16.02.2022 на суму 1510,22 грн; 
- №Ч-СПП00008142 від 16.02.2022 на суму 1624,50 грн; 
- №Ч-СПП00008358 від 17.02.2022 на суму 1279,37 грн; 
- №Ч-СПП00008374 від 17.02.2022 на суму 513,00 грн; 
- №Ч-СПП00008375 від 17.02.2022 на суму 6283,11 грн; 
- №Ч-СПП00008281 від 18.02.2022 на суму 2416,52 грн; 
- №Ч-СПП00008541 від 18.02.2022 на суму 4833,03 грн; 
- №Ч-СПП00008570 від 18.02.2022 на суму 125741,43 грн.
01.11.2024 року позивач направив на адресу відповідача лист, в якому зазначив про поставку товару згідно видаткових накладних на загальну суму 632128,59 грн та просив погасити заборгованість перерахувавши вказану суму на рахунок позивача у строк до 10.11.2024 року. Матеріали справи містять докази направлення вказаного листа (опис поштового відправлення та накладна №1401700018545 від 01.11.2024 року).
Проте відповідач у встановлений позивачем строк вимоги, вказані в листі від 01.11.2024 року, не виконав та суму боргу перед позивачем не погасив, що зумовило звернення позивача до суду із даним позовом про стягнення з відповідача суми заборгованості у розмірі 632128,59 грн, а також пені у розмірі 653393,34 грн згідно п.8.3., 8.9 договору; 20% річних, що нараховані згідно п.8.4. договору у розмірі 342905,58 грн, що нараховані позивачем по кожній видатковій накладній окремо; суму інфляційних втрат у розмірі 228030,23 грн.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню, зокрема в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача: суми основної заборгованості у розмірі 632128,59 грн; суми пені у розмірі 653343,77 грн, суми інфляційних втрат у розмірі 228030,23 грн, суми 20% річних у розмірі 342855,94 грн; в частині позовних вимог щодо стягнення: пені у розмірі 49,57 грн та 20% річних у розмірі 49,64 грн у позові відмовити.
Надаючи власну правову кваліфікацію обставинам справи, колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі ст. 11, ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язання виникають зокрема з договорів.
Згідно з приписами ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Згідно з положеннями статей 626-629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (частина 2 статті 712 ЦК України).
Відповідно до ст. 664 ЦК України обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов`язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов`язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це. Готовий до передання товар повинен бути відповідним чином ідентифікований для цілей цього договору, зокрема шляхом маркування. Якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов`язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов`язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв`язку для доставки покупцеві.
Згідно зі ст. 691 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.
Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.
Аналіз наведених норм свідчить, що договір поставки товару за своєю правовою природою відноситься до двосторонніх, консенсуальних, оплатних договорів, укладення якого зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов`язків. У таких правовідносинах обов`язку продавця (постачальника) з передачі у власність (поставки) покупцю товару відповідає обов`язок покупця з прийняття та оплати цього товару (подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі №910/8612/19). Обов`язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати (аналогічний висновок міститься у п. 7.3 постанови Верховного Суду від 21.10.2019 року у справі №908/2258/18).
З огляду на правову природу укладеного між сторонами договору поставки, який у розумінні статей 11, 509 Цивільного кодексу України є належною підставою для виникнення у його сторін кореспондуючих прав і обов`язків, спірні правовідносини регламентуються положеннями глави 54 Цивільного кодексу України.
З огляду на спірні правовідносини суд виходить з того, що звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів за поставлений товар, позивач як постачальник за договором повинен був довести відповідно до вимог статті 74 ГПК існування відповідних умов для оплати.
За приписами частини третьої статті 13, частини першої статті 74, частин першої, другої статті 76, частини першої статті 77 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави для своїх вимог або заперечень. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до приписів частин першої, другої статті 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначаються Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції на час виникнення спірних відносин).
Відповідно до статті 1 вказаного Закону господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Тобто, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану господарюючого суб`єкта. Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню у бухгалтерському обліку.
Частиною першою статті 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства.
Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.
Вказаний перелік обов`язкових реквізитів документа кореспондується з п. 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затверджений наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 року (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), згідно з яким первинні документи повинні мати такі обов`язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у грошовому та за можливості у натуральних вимірниках), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Пунктом 2.5. вказаного Положення (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Повноваження на здійснення господарської операції особи, яка в інтересах юридичної особи або фізичної особи - підприємця одержує основні засоби, запаси, нематеріальні активи, грошові документи, цінні папери та інші товарно-матеріальні цінності згідно з договором, підтверджуються відповідно до законодавства. Такі повноваження можуть бути підтверджені, зокрема, письмовим договором, довіреністю, актом органу юридичної особи тощо.
Отже, за загальним правилом фактом підтвердження здійснення господарської операції є саме первинні документи бухгалтерського обліку, до яких належать усі документи в їх сукупності, складені щодо господарської операції, що відповідають вимогам закону, зокрема статті 9 Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні» та пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, та відображають реальні господарські операції.
Необхідно зазначити, що накладна - це супроводжуючий первинний документ, який використовується в бухгалтерському обліку та містить основні облікові дані про товар, що передається, відправляється, транспортується. Отже, накладна є належним документом, що підтверджує оформлення договірних відносин між сторонами.
Як вбачається з матеріалів справи між сторонами фактично склалися відносини щодо поставки продукції, які оформлювалися відповідними видатковими накладними.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, видаткові накладні, які містяться у матеріалах справи, відповідно до вимог вищевказаного Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» містять такі обов`язкові реквізити як дату її складання; особу, від імені якого складено документ і якому здійснюється поставка за цією накладною; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; особистий підпис в графі «від постачальника» та наявний підпис в графі «прийняв місць». При цьому, в графі «отримав(ла) за довіреністю» підпис уповноваженої особи відсутній. З видаткових накладних вбачається, що постачальник ФОП Летута В`ячеслав Васильович та покупець Шендріков Олександр Ігорович, що дає підстави для висновку, що за довіреністю товар не отримувався. Водночас, як обґрунтовано зазначено судом першої інстанції, учасниками господарської операції не є юридичні особи, що мають штат працівників, уповноважених на виконання певних операцій. 
Матеріали справи не містять доказів, що відповідач мав найманих працівників, або уповноважував іншу особу на отримання товару, а отже відсутні підстави ідентифікувати іншу особу, крім ФОП Шендрікова О.І., як особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції та прийнятті товару.
Щодо доводів заявника апеляційної скарги про відсутність у видаткових накладних адреси доставки товару, колегія суддів зазначає, що умовами договору (п. 2.5.) передбачено постачання товару здійснювати не тільки силами (засобами) постачальника, а й шляхом самовивозу зі складу постачальника. Відтак, не зазначення адреси доставки не є істотним недоліком у первинному документі, адже сторони погодили альтернативу при постачанні товару. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що додатком №1 від 01.01.2022 року до договору сторонами було визначено зразок підпису покупця, без зазначення П.І.Б. уповноваженої особи покупця та адреси місця доставки товару.
Відтак, наявні у матеріалах справи видаткові накладні на загальну суму 632128,59 грн підписані сторонами без зауважень, тобто відповідач своїми діями підтвердив належне отримання товару за договором.
Колегія суддів зазначає, що наявність у видаткових накладних підпису сторони є свідченням участі відповідача у здійсненні господарської операції за цими видатковими накладними. Отже, матеріали справи містять належним чином оформлені (підписані) сторонами відповідно до положень законодавства первинні документи, які свідчать про здійснення господарських операцій за ними.
Окремо колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що відповідачем до суду першої інстанції подавалися такі клопотання: 
- про призначення почеркознавчої експертизи з метою встановлення того факту, а саме: що дійсно ФОП Шендріков О.І. не підписував договір поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року та відповідні видаткові накладні, 
- про витребування оригіналів накладних у позивача для призначення почеркознавчої експертизи.
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції сприяв учаснику справи в реалізації його права на подання доказів в доведенні своєї правової позиції та вказані клопотання задовольнив, витребував оригінали договору з додатками, видаткових накладних та призначив судову почеркознавчу експертизу. Позивач від проведення експертизи не ухилявся, вимоги суду виконав та надав оригінали всіх документів для проведення судової почеркознавчої експертизи.
На виконання клопотання експерта від 07.04.2025 року про надання додаткових матеріалів, необхідних для проведення судової почеркознавчої експертизи №4465 за справою №922/4558/24 в тому числі надання додатково вільних, умовно-вільних та експериментальні зразки підпису та почерку Шендрікова О.І. з метою відібрання експериментальних зразків його підпису та почерку, судом визнано явку Шендрікова Олександра Ігоровича у судове засідання, призначене на 02.05.2025 року, обов`язковою.
Проте в судове засідання відповідач не з`явився, зразків почерку для проведення судової почеркознавчої експертизи не надав. Представники відповідача обґрунтували неявку відповідача перебуванням з 2022 року в Німеччині. та повідомили суд про те, що коштів на оплату судової експертизи відповідач не має, у зв`язку із чим судову почеркознавчу експертизу за ухвалою суду від 11.03.2025 року залишено без виконання та знято з провадження.
Згідно з приписами ч.4 ст.13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Частиною 4 ст. 102 ГПК України визначено, що у разі ухилення учасника справи від подання суду на його вимогу необхідних для проведення експертизи матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, що перешкоджає її проведенню, суд залежно від того, яка особа ухиляється, а також яке ця експертиза має значення, може визнати встановленою обставину, для з`ясування якої експертиза була призначена, або відмовити у її визнанні.
Колегія суддів наголошує, що правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 року та від 24.07.2019 року у справі №405/1820/17, від 28.11.2019 року у справі №910/8357/18 та від 20.05.2020 року у справі №922/1903/18.
Як обґрунтовано встановлено судом першої інстанції, матеріали справи не містять і не підтверджено іншого договору поставки, крім договору поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року.
Необхідно звернути увагу, що відповідно до положень ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину (якщо його недійсність прямо не встановлена законом) може бути спростована лише в судовому порядку.
Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
У відповідності до частини 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.
Тобто, в силу приписів зазначеної статті, правомірність правочину презюмується і обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на особу, яка заявляє про його недійсність. 
Враховуючи, що встановлена ст. 204 ЦК України презумпція правомірності правочину не спростована, у суду відсутні підстави не враховувати укладений між сторонами договір під час розгляду справи. Крім того, матеріали справи не містять інформації, що вказаний договір визнався у судовому поряду недійсним або був розірваним.
Висловлюючи заперечення проти належності підпису та повноважень особи, яка його здійснила, відповідачем не було надано належних та достовірних доказів на спростування дійсного волевиявлення. Крім того, суд не може брати до уваги припущення про те, що оформлені видаткові накладні містять підроблені підписи, або підписи неповноважних осіб, без належних доказів таких тверджень.
Окремо колегія суддів зауважує, що форма прийняття від покупця замовлення не визначена умовами договору. Так, пунктом 2.5. договору визначено, що постачання товару здійснюється окремими партіями на підставі замовлення покупця.
Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Відтак, доводи відповідача, що позивачем не надано суду відомостей стосовно замовлення покупця, що є невід`ємною частиною п.2.2, 2.5 договору поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року є такими, що зводяться до вільного тлумачення заявником апеляційної скарги умов договору. 
Водночас, колегія суддів звертає увагу, що акт звірки взаємних розрахунків не є майновою дією боржника, не свідчить про проведення певної господарської операції; сам по собі акт звірки розрахунків не є належним доказом факту здійснення будь-яких господарських операцій, оскільки не є первинним бухгалтерським обліковим документом; акт звірки може вважатися доказом у справі в підтвердження певних обставин, зокрема в підтвердження наявності заборгованості суб`єкта господарювання, її розміру, визнання боржником такої заборгованості тощо, однак, за умови, що інформація, відображена в акті підтверджена первинними документами та акт містить підписи уповноважених на його підписання сторонами осіб (позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.04.2018 року у справі №910/9004/13, від 19.04.2018 року у справі №905/1198/17, від 05.03.2019 року у справі №910/1389/18, від 04.12.2019 року у справі №916/1727/17, від 23.09.2021 року у справі №910/866/20). 
Тож, відсутність акту звірки взаєморозрахунків не перебуває у системному зв`язку із визнанням боргу сторонами. 
Апеляційний господарський суд також вважає вірними висновки суду першої інстанції, у яких він оцінює критично нотаріальну заяву свідка ОСОБА_1 від 29.01.2025 року, де останній вказує про факт підписання договору поставки №665/С/2022р від 01.01.2022 року та видаткових накладних до нього, та зазначає, що ч. 1 ст. 77 ГПК України унормовано, що обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Так, умови договору та видаткових накладних можуть бути підтверджені письмовими або електронними доказами, а не показаннями свідка. Отже, зі змісту вказаної заяви не можливо встановити договір якого змісту і відповідно якого змісту видаткові накладні були підписані ФОП Шендріковим О.І.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.
На сьогодні у праві існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» (balance of probabilities) або «перевага доказів» (preponderance of the evidence); «наявність чітких та переконливих доказів» (clear and convincing evidence); «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt).
Стандарт доказування «вірогідності доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Такий правовий висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16.02.2021 року у справі №927/645/19.
Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі №917/1307/18, від 18.11.2019 року у справі №902/761/18, від 04.12.2019 року у справі №917/2101/17 та аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі №129/1033/13-ц.
Отже, відсутність у матеріалах справи доказів існування між сторонами інших договірних відносин, а також наявність видаткових накладних, свідчить про належне виконання позивачем зобов`язання з поставки товару за договором. 
З огляду на наявну заборгованість за договором поставки в розмірі 632128,59 грн, що вказує на порушення відповідачем обов`язку по сплаті грошових коштів у визначений договором строк, допустивши прострочення виконання зобов`язання, дії відповідача є порушенням договірних зобов`язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом або договором відповідальності.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідач не заперечує правильність нарахування пені, інфляційних, 20% річних; він не надає свій контррозрахунок, а лише зазначає про відсутність договору між сторонами та неможливість застосування відповідальності при відсутності простроченого грошового зобов`язання.
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями ЦК України.
Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Приписами ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, колегія суддів враховує, що укладаючи договір сторони погодили усі його істотні умови, в тому числі строк виконання зобов`язання, відповідальність сторін за невиконання або неналежне його виконання. Відтак, відповідач, прийнявши на себе зобов`язання за договором, усвідомлював визначені ним відповідні умови щодо обсягу зобов`язання, строків його виконання та погодився із передбаченою відповідальністю за прострочення взятих на себе зобов`язань.
Перевіряючи проведені розрахунки пені, двадцяти процентів річних та інфляційних втрат, апеляційний господарський суд встановив, що судом першої інстанції було обґрунтовано здійснено перерахування та стягнуто з відповідача на користь позивача суму пені у розмірі 653343,77 грн, суму інфляційних втрат у розмірі 228030,23 грн, суму 20% річних у розмірі 342855,94 грн. 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Кожен правовий висновок Верховного Суду, на який посилався заявник апеляційної скарги, було оцінено на релевантність в аспекті подібності до правовідносин, що склалися між учасниками цього спору і застосовано судом при прийнятті рішення у цій справі, якщо було встановлено подібність правовідносин. Проте, виходячи з завдань господарського судочинства,  які полягають у справедливому, неупередженому та своєчасному вирішенні спорів, а не доведенні чи роз`ясненні учасникам провадження змісту постанов суду касаційної інстанції, оцінці правильності розуміння ними висновків суду за результатами розгляду касаційної скарги,  враховуючи, що судом була надана відповідь на основні аргументи позову та заперечень щодо нього, суд вважає за недоцільне наводити у судовому рішенні аналіз всієї практики касаційних судів, на яку посилався відповідач.
На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича без задоволення, а рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24 без змін.
З урахуванням приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Шендрікова Олександра Ігоровича залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Харківської області від 22.07.2025 року у справі №922/4558/24 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Порядок і строки оскарження передбачені статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст складено 22.10.2025 року.

Головуючий суддя                                                                    В.С. Хачатрян

Суддя                                                                                          Н.О. Мартюхіна  

Суддя                                                                                           В.В. Россолов