17.11.25
22-ц/812/1879/25
Єдиний унікальний номер судової справи 477/1820/25
Номер провадження 22-ц/812/1879/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

17 листопада 2025 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Миколаївського апеляційного суду за апеляційною скаргою Фермерського господарства «Афганец-Агро» ухвалу, яка постановлена Вітовським районним судом Миколаївської області 01 вересня 2025 року, під головуванням судді Саукової А.А. в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником – адвокатом Ковалем Олегом Володимировичем, про забезпечення позову в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Афганец-Агро» про визнання припиненим права оренди у зв`язку з закінченням строку дії договору, -

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2025 року  ОСОБА_1 та  ОСОБА_2  звернулись до суду із позовом до Фермерського господарства «Афганец-Агро» (далі – ФГ «Афганец-Агро») про визнання припиненим права оренди у зв`язку з закінченням строку дії договору.
В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих 31 січня 2025 року приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу, належить на праві спільної часткової власності по 1/2 частки кожному земельна ділянка з кадастровим номером 4823381300:01:000:0057, площею 10.38 га, з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства, яка розташована в межах території Калинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області.
Вказана земельна ділянка була успадкована позивачами після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За життя ОСОБА_3 29 грудня 2017 року було укладено з ФГ «Афганец-Агро» договір оренди вищевказаної земельної ділянки строком на 7 (сім) років, який був зареєстрований державним реєстратором Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області Ясляр Г.В., індексний №39461762 від 01 лютого 2018 року. 
Однак відомості щодо строку дії договору зазначені в п.8 договору оренди, які становлять 7 (сім) років, різняться з відомостями, внесеними реєстратором до розділу інші речові права, строк дії договору становить 17 (сімнадцять) років, що не відповідає істотним умовам договору оренди земельної ділянки.
Після закінчення строку дії договору оренди земельної ділянки відповідач належним чином не дотримався умов договору та не виконав передбачених договором та законом дій щодо належного оформлення продовження права оренди земельної ділянки.
Позивачі не бажають продовжувати строк дії договору оренди земельної ділянки та воліють розпоряджатися нерухомим майном на власний розсуд.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили визнати право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 4823381300:01:000:0057, площею 10.38 га, яка розташована в межах території Калинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 39461762 від 01 лютого 2018 року, прийняте державним реєстратором Воскресенської селищної ради Вітовського району Миколаївської області Ясляр Г.В. про державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, номер запису про інше речове право 24632671 від 29 січня 2018 року, у відповідача ФГ «Афганец-Агро» таким, що припинене у зв`язку зі закінченням строку дії договору оренди земельної ділянки від 29 грудня 2017 року.
Крім того, у серпні 2025 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , діючи через представника – адвоката Коваля О.В., подали до районного суду заяву, в якій просили вжити заходи забезпечення позову, а саме: заборонити ФГ «Афганец-Агро», державним реєстраторам (у тому числі державним кадастровим реєстраторам), іншим суб`єктам та посадовим особам, які уповноважені здійснювати реєстраційні дії, здійснювати в Державному реєстрі речових право на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі реєстраційні дії щодо набуття, припинення чи зміни речових прав, а також щодо внесення змін до відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 4823381300:01:000:0057, до набрання законної сили рішення суду у даній справі.
Вказана заява обґрунтована тим, що позивачам стало відомо про те, що керівник ФГ «Афганец-Агро» вчиняє активні дії щодо пропонування фізичним особам та суб`єктам господарської діяльності придбати право оренди на земельну ділянку, право користування якою є предметом спору за даним позовом. Вказане свідчить про його реальний намір здійснити відчуження права оренди, що в майбутньому створюватиме їм перешкоди для виконання судового рішення, у разі задоволення позовних вимог, та унеможливить виконання рішення суду.
Обраний позивачами спосіб забезпечення позову є необхідним, співмірним предмету спору та не порушує прав інших осіб. При цьому, вжиття такого заходу не обмежить фактичне користування земельною ділянкою відповідачем, але запобігатиме зміні її правого статусу до моменту набрання законної сили рішенням суду для недопущення недобросовісної поведінки відповідача. 
Ухвалою Вітовського районного суду Миколаївської області від 01 вересня 2025 року заяву  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка подана їх представником – адвокатом Ковалем О.В., задоволено.
Заборонено особам та органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо набуття, припинення чи зміни речових прав, а також щодо внесення змін до відомостей про земельну ділянку з кадастровим номером 4823381300:01:000:0057 площею 10.38 га, яка розташована на території Воскресенської селищної ради Миколаївського району Миколаївської області.
Заборонено ФГ «Афганец-Агро» вчиняти із земельною ділянкою з кадастровим номером 4823381300:01:000:0057 дії щодо набуття, припинення чи зміни речових прав.
Ухвала мотивована тим, що враховуючи можливість відчуження права оренди без згоди власника та права позивачів на захист порушених прав, невжиття заходів може ускладнити виконання рішення суду, у зв`язку з чим заява підлягає задоволенню.
При цьому суд врахував, що такі заходи забезпечення позову не призведуть до невиправданого обмеження прав відповідача як орендаря земельної ділянки, оскільки земельна ділянка й надалі перебуває у користуванні відповідача, а забезпечення позову обмежується лише відповідною забороною.
В апеляційній скарзі ФГ «Афганец-Агро», посилаючись на порушення районним судом норм процесуального права, просила ухвалу районного суду скасувати, та постановити нове судове рішення, яким задовольнити заяву в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що при вирішенні питання про забезпечення позову районний суд мав здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Також поза увагою суду залишилось те, що реального спору у цій справі не існує, внаслідок чого не є необхідним та співмірним додатково забороняти особам та органам, які проводять реєстрацію речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які реєстраційні дії. 
До того ж районним судом не враховано, що при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування та доцільності вжиття кожного з таких заходів. 
Між тим, суд першої інстанції, на думку представника відповідача, не дослідив необхідність застосування таких заходів забезпечення та фактичні обставини справи, оскільки у відповідача протягом дії договору не виникало приводів та намірів відчужувати право оренди земельної ділянки. 
Згідно з ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.
Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Оскаржуване судове рішення відповідає вказаним вимогам закону.
Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
Так, інститут забезпечення позову передбачає можливість захисту особою порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. 
Разом з тим у Цивільному процесуальному кодексі встановлено систему захисту прав особою, щодо якої застосовано заходи забезпечення позову. Складовими такої системи є: співмірність видів забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами; можливість суду вимагати від заявника пропозиції щодо зустрічного забезпечення; відшкодування особі збитків, завданих забезпеченням позову; право на апеляційне оскарження ухвали суду щодо забезпечення позову. 
За змістом ст.ст.149-153 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст.150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно чи забороною вчиняти дії.
Забезпечення позову – це сукупність процесуальних дій, які гарантують реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. 
Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.
За змістом ч.3 ст.150 цього Кодексу заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Про забезпечення позову виноситься ухвала, яку може бути оскаржено в установленому порядку. 
Процесуальним законом визначено обов`язок заявника вказати предмет позову та обґрунтувати необхідність забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності, пропозиції заявника щодо зустрічного забезпечення. 
У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів інших осіб, які можуть отримати статус учасника справи; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, яку заявник має намір пред`явити, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2024 року у справі №405/2886/23 (провадження № 61-13530св23) зазначено, що адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку. Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі №201/9686/23.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 (провадження №14-88цс20) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
Аналогічні положення зазначені також у роз`ясненнях, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», в яких звернуто увагу на те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
За висновками Верховного Суду, викладеними ним у постанові від 05 лютого 2020 року при розгляді справи №490/3925/19 і у постанові від 28 серпня 2019 року у справі №367/246/18, зазначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є підставою для задоволення відповідної заяви.
З матеріалів справи встановлено, що предметом судового розгляду у даній справі є вимоги  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2  про визнання припиненим права оренди у зв`язку з закінченням строку дії договору.
З п.8 копії договору оренди земельної ділянки від 29 грудня 2017 року, наданого позивачами до районного суду, вбачається, що договір укладено строком на 7 років (а.с.27-31 копій матеріалів справи).
Водночас, з копії договору, укладеного 29 грудня 2017 року стосовно тієї ж земельної ділянки, що додана відповідачем до апеляційної скарги, вбачається, що за змістом пункту 8 договору його укладено строком на 17 років (а.с.70-72 копій матеріалів справи).
За змістом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що стосовно належної позивачам на праві власності земельної ділянки зареєстроване право оренди за орендарем ФГ «Афганец-Агро» на підставі договору, укладеного 29 грудня 2017 року, строком на 17 років (а.с.32-33).
За такого, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову в обраний позивачами спосіб, оскільки існують обґрунтовані припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.
При цьому, колегія суддів враховує, що запропоновані позивачами заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам та забезпечать позивачам реальне та ефективне виконання можливого судового рішення про задоволення позову, в тому числі, сприятимуть запобіганню потенційним труднощам у виконанні такого рішення.
За наявності поданого позову про визнання права оренди припиненим з одночасним наданням сторонами у справі копій договорів із різним зазначенням строку дії договору оренди земельної ділянки, тобто з огляду на доведеність наявності між сторонами спору, існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, враховуючи предмет та підстави позову та приймаючи до уваги, що обраний позивачами спосіб забезпечення позову спрямований на ефективний захист та поновлення порушених прав і може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги ФГ «Афганец-Агро» без задоволення.
Колегія суддів зауважує, що забезпечення позову у цій справі є пропорційним та відповідає меті застосування заходів забезпечення і свідчить про дотримання справедливого балансу інтересів сторін спору.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що обраний спосіб вжиття заходів забезпечення позову ніяким чином не обмежує відповідача в праві користування земельною ділянкою, обмеження стосується лише права відчуження права оренди землі на час розгляду спору судом. 
Також колегія суддів наголошує, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням щодо охорони матеріально-правових інтересів позивачів. Таке тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб здійснюється в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя. Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.
Такі висновки узгоджуються з постановою Верховного Суду від 16 серпня 2018 року у справі№ 910/1040/18.
Доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість ухвали районного суду є безпідставними.
Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з ухвалою районного суду, переоцінки висновків судового рішення та не спростовують правильність ухвали суду першої інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява №4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Судове рішення є мотивованими та такими, що відповідає нормам закону.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви про забезпечення позову дійшов правильного висновку задоволення заяви за вищевказаних у постанові обставин, а тому в силу положень ст.375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства «Афганец-Агро» – залишити без задоволення.
Ухвалу Вітовського районного суду Миколаївської області від 01 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                В.В. Коломієць

                                                               Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 19 листопада 2025 року