Номер провадження: 22-ц/813/1883/25 
Справа № 522/13340/22-Е
Головуючий у першій інстанції Шенцева О.П.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.09.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів: Громіка Р.Д., Сегеди С.М., 
при секретарі судового засідання: Узун Н.Д.,
за участю представника позивача – адвоката Олексіна В.В., представника відповідача – адвокат Гудз С.С.,
переглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олексін Віктор Вікторович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди.
Свої вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що він був прийнятий на посаду фельдшера виїзної бригади. 18 серпня 2022 року він був звільнений за прогул без поважних причин, проте відсутність його на робочому місці була спричинена обставинами, що від нього не залежали, а саме: до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. На підставі цих обставин, позивач вважає звільнення незаконним, просив поновити його на роботі, стягнути середній заробіток на час вимушеного прогулу та моральну шкоду, а також судові витрати.
В ході розгляду справи в суді першої інстанції, позивач подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в які просив стягнути на користь ОСОБА_1 з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 246 245,52 грн.
Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у позовних вимогах, з огляду на наступне. Представником позивача у позові було зазначено наступне: «наявність поважних причин визнається у разі доведеної неможливості працівника здійснювати свої трудові обов`язки». ОСОБА_1 працював у СП «Ізмаїльська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» КНП «ООЦЕМД і МК» ООР» на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів виїзної бригади Е(Ш)МД, тримання його під вартою безпосередньо впливає на можливість позивача здійснювати свої трудові обов`язки. Враховуючи, що позивач на момент судового розгляду все ще перебуває під вартою, його відновлення на роботі не призведе до відновлення його можливості здійснювати посадові обов`язки, проте унеможливить прийняття на вакантну посаду особу, яка буде здатна виконувати роботу визначену посадовими обов`язками фельдшера з медицини невідкладних станів на підприємстві визначеному таким, що має критично важливе значення для задоволення потреб територіальних громад Одеської області відповідно критеріїв зазначених у розпорядженні Одеської обласної військової адміністрації від 06.07.2023 №432/А-2023 «Про внесення змін до критеріїв, за якими здійснюється визначення підприємств, установ і організацій, які мають важливе значення для задоволення потреб територіальних громад Одеської області», що в умовах воєнного стану є надзвичайно вагомим аргументом, особливо враховуючи значущість та об`єми роботи виїзних бригад Е(Ш)МД на Ізмаїльському напрямку у зв`язку зі збройною агресією рф проти України.
В судовому засіданні в суді першої інстанції представник позивача підтримав поданий позов, наполягаючи на його задоволенні.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на відсутність підстав для цього. Крім того, в судовому засіданні представником долучено вирок Болградського районного суду Одеської області від 11.12.2023, яким позивача ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 111 КК України.
27 травня 2024 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позов ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської міської ради про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та моральної шкоди залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу в якому наголошено на тому, що скаржником не доведено поважність причин відсутності на роботі, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а судове рішення залишити без змін.
В судове засідання, призначене на 17 вересня 2025 року об 15 год 30 хв з`явились представник позивача – адвокат Олексін В.В., представник відповідача адвокат Гудз С.С..
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення вказаним вимогам відповідає, а подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було доведено протиправності дії роботодавця, так як працівник не міг вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці не з вини роботодавця, а з підстав затримання правоохоронними органами самого працівника.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що обставина про те, що він перебував у СІЗО та фізично не мав змоги прибути на роботу, була відома відповідачу, що, як наголошує апелянт, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та показами свідків. Тому, апелянт вважає, що обставини, які обумовили відсутність ОСОБА_1 , на робочому місці, були поважними, а звільнення є незаконним.
Апеляційний суд, дослідивши обставини та матеріали справи, вважає вірними висновки суду першої інстанції, а викладені в апеляційній скарзі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони спростовуються встановленими судами обставинами та не доводять порушення або неправильного застосування судами норм матеріального та процесуального права виходячи з наступного.
Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 працював у КНП «ООЦЕМД і МК» ООР» на посаді фельдшера з медицини невідкладних станів Болградської підстанції екстреної (швидкої) медичної допомоги структурного підрозділу «Ізмаїльська станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» (а.с. 75-81).
Комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради» є комунальним підприємством створеним відповідно до рішення Одеської обласної ради №981-VII від 19.06.2019 «Про припинення комунальної установи «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» шляхом її перетворення у комунальне некомерційне підприємство «Одеський обласний центр екстреної медичної допомоги і медицини катастроф» Одеської обласної ради».
Відповідно до актів про відсутність працівника на робочому місці від 13.08.2022 та 17.08.2022 позивач був відсутнім на робочому місці без поважної причини.
Згідно матеріалів справи та показань свідків, у робочі зміни 13 серпня та 17 серпня 2022 року ОСОБА_1 на робочому місці не з`явився, на зв`язок не виходив, в результаті чого було складено відповідні акти про відсутність працівника на робочому місці.
Наказом в.о. генерального директора КНП «ООЦЕМД і МК» ООР» №77-к/Із від 18.08.2022 ОСОБА_1 було звільнено за прогул без поважних причин, згідно п. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України (а.с. 82).
Факт відсутності на робочому місці у вказаний період не заперечував і сам позивач. При цьому останній вказував на поважність причин відсутності на роботі, оскільки був затриманий співробітниками СБУ та до нього було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Судом було встановлено, що згідно актів про відсутність на робочому місці відповідач був повідомлений про причини відсутності позивача на робочому місці.
Проте, копія ухвали суду про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до КНП «ООЦЕМД і МК» ООР» не надходила, а тому підстав вважати причин відсутності працівника на роботі поважними, у відповідача не було.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Відповідно до положень ст. 139 КЗпП України, працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.
Згідно ч. 1 ст. 147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано такі заходи стягнення як догана або звільнення.
Пунктом 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.
З матеріалів справи вбачається, що причиною звільнення ОСОБА_1 стала його відсутність на роботі більше декількох робочих днів.
Апеляційний суд зауважує, що вичерпного переліку поважних причин порушення роботи в трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини порушення роботи виявляється з конкретних особливостей, про це зазначено в постанові Верховного Суду від 11.03.2020 в справі №459/2618/17.
В пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що суд повинен з`ясувати з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом і перевіряє його відповідність законові.
Судом першої інстанції було встановлено та підтверджено показами свідків, факт відсутності позивача на роботі з 13 серпня до 17 серпня 2022 року.
Згідно ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Досліджуючи обставини справи, апеляційний суд вважає, що позивачем ОСОБА_1 не було здійснено дій, направлених на повідомлення причини своєї відсутності на робочому місці так як копія ухвали суду про застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до КНП «ООЦЕМД і МК`ООР» не надходила, а тому підстав вважати причин відсутності працівника на роботі поважними, у відповідача не було.
Слід наголосити на обов`язок працівника попередити роботодавця про неможливість виходу на роботу, тому враховуючи строки між першим актом про відсутність на робочому місці та наказом про звільнення, колегія суддів вважає, що у позивача було достатньо часу, щоб надати підтвердження поважності причин своєї відсутності.
Позивачем не було доведено протиправності дії роботодавця, так як працівник не міг вийти на роботу та реалізувати належне йому право на працю й оплату праці не з вини роботодавця, а з підстав затримання правоохоронними органами самого працівника.
Щодо виплати ОСОБА_1 заробітку за час перебування під вартою, то слід зазначити, що так як заробітна плата виплачується за фактично виконану працівником роботу, а в період перебування під вартою ОСОБА_1 свою роботу не виконував, то оплата праці не проводиться.
Стосовно стягнення моральної шкоди, апеляційний суд зауважує, що такі посилання позивача як те, що конкретне місце роботи є невід`ємною частиною життя ОСОБА_1 та втрата «нормальних життєвих зав`язків» пов`язані із затриманням ОСОБА_1 а притягненням його до кримінальної відповідальності, а не зі звільненням з роботи.
Таким чином, установивши, що позивач допустив прогул без поважних причин, суд першої інстанції, обґрунтовано вважав, що звільнення позивача з підстави, передбаченої п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, є законним, у зв`язку з чим правильно відмовив у позові.
Виходячи з викладеного, порушень норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, суд апеляційної інстанції не встановив. Фактично аргументи апеляційної скарги про те, що судом не досліджено належним чином зібрані у справі докази та не встановлено всіх обставин у справі зводяться до переоцінки доказів у справі, а тому відхиляються апеляційним судом.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суду на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Олексін Віктор Вікторович, - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2024 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.
Повний текст судового рішення складено: 29 вересня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

С.М. Сегеда