ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
01 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 192/1879/20
провадження № 61-14205св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,
 
учасники справи:
позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Ауріс-Авто», відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета  спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Лілія Вячеславівна,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року у складі колегії суддів Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2020 року Товариство з обмеженою відповідальністю              «Ауріс-Авто» (далі - ТОВ «Ауріс-Авто») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кокосадзе Л. В. (далі - приватний нотаріус Дніпровського МНО), про визнання недійсним договору купівлі-продажу, переведення прав покупця та визнання права власності, припинення права власності та скасування запису про право власності.
Позовну заяву обґрунтовано тим, що 25 травня 2016 року між  ОСОБА_1 і ТОВ «Ауріс-Авто» укладено договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду останньому передано земельну ділянку, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, яка розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області. Договір укладено на 7 років з урахуванням ротації культур (до 25 травня 2023 року).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 жовтня 2020 року № 226875158 позивачеві стало відомо про відчуження ОСОБА_1 орендованої земельної ділянки ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2017 року № 14, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кокосадзе Л. В. за № 1290.
ОСОБА_1 не мала права відчужувати земельну ділянку без попередження та надання пропозиції про її придбання ТОВ «Ауріс-Авто», яке як орендар маєпереважне перед іншими право на придбання орендованої земельної ділянки.
Посилаючись на вказане, ТОВ «Ауріс-Авто», з урахуванням уточнених позовних вимог, просило суд:
визнати недійсним укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня 2017 року;
перевести на ТОВ «Ауріс-Авто» права та обов`язки покупця за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня 2017 року; 
визнати за ТОВ «Ауріс-Авто» право власності на земельну ділянку, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, яка розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області;
припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, яка розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області;
визнати недійсним і скасувати запис про право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 21114544, внесений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кокосадзе Л. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень від 26 червня 2017 року № 35874605.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Солонянський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 10 березня 2021 року залучив ОСОБА_2 до участі у справі як співвідповідача. 
Солонянський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 20 липня 2021 року у задоволенні позову ТОВ «Ауріс-Авто» відмовив.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до умов договору оренди від 25 травня 2016 року, укладеного між  ОСОБА_1 і ТОВ «Ауріс-Авто» товариство має переважне право на придбання у власність об`єкта оренди у разі його продажу та переважного права за інших умов на поновлення договору оренди.
Спірна земельна ділянка з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001 отримана ОСОБА_1  в порядку спадкування для ведення особистого селянського господарства та може бути об`єктом відчуження, зокрема шляхом купівлі-продажу.
Разом з тим, місцевий суд вважав, що переважне право орендаря на отримання у власність земельної ділянки не є абсолютним, а може бути реалізовано лише відповідно до закону.
Тобто спірна земельна ділянка з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства відповідно до встановлених законом вимог може лише використовуватись ТОВ «Ауріс-Авто» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що і здійснюється позивачем за договором оренди. 
Водночас без зміни цільового призначення спірної земельної ділянки ТОВ «Ауріс-Авто» не могло бути стороною (покупцем) оспорюваного договору купівлі-продажу, враховуючи підприємницький характер діяльності ТОВ «Ауріс-Авто». Визначене державним актом про право власності на земельну ділянку від 03 березня 2005 року, серія ДП, № 077590, цільове призначення спірної земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, вказує на відсутність підприємницького підґрунтя для набуття права власності на таку земельну ділянку, тому сторонами такої угоди, на переконання місцевого суду, можуть бути лише фізичні особи.
Суд дійшов висновку, що позивач не довів, що укладеним договором купівлі-продажу були порушені (не визнані чи оспорені) його цивільні права та інтереси, оскільки не можна порушити (не визнавати чи оспорювати) право, яким особа не наділена.
Тому відсутні підстави і для задоволення похідних вимог щодо переведення прав покупця та визнання за позивачем права власності, припинення права власності відповідача та скасування запису про право власності  ОСОБА_2 на підставі вказаної угоди в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 28 березня 2023 року рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 липня 2021 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позов ТОВ «Ауріс-Авто» задовольнив частково.
Перевів з ОСОБА_2 на ТОВ «Ауріс-Авто» права та обов`язки покупця у договорі купівлі-продажу, який укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та посвідчений 26 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кокосадзе Л. В. за № 1290, щодо земельної ділянки, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області.
Стягнув з ТОВ «Ауріс-Авто» на користь ОСОБА_2 вартість земельної ділянки, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, за договором купівлі-продажу, який укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та посвідчений 26 червня 2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кокосадзе Л. В., у розмірі 34 800,00 грн, яку згідно з платіжним дорученням від 16 березня 2021 року № 145 ТОВ «Ауріс-Авто» внесло на депозитний рахунок Солонянського районного суду Дніпропетровської області шляхом перерахування 34 800,00 грн Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Дніпропетровській області з депозитного рахунку суду на користь ОСОБА_2 .
В іншій частині позову відмовив.
Вирішив питання про розподіл судових витрат.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що цивільне законодавство не регламентує процедуру реалізації переважного права на викуп об`єкта оренди, передбаченого частиною другою статті 777 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 8 ЦК України (аналогія закону) до спірних правовідносин застосовуються положення статті 362 ЦК України як до подібних за змістом правовідносин, що виникають при реалізації переважного права на купівлю частки у праві спільної часткової власності. Відповідно до частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів.
Отже, закріплене наведеною нормою правило покликане гарантувати права інших співвласників щодо переважної купівлі частки у праві спільної часткової власності. Водночас, будучи наділеними правом на переважну купівлю частки у праві спільної часткової власності, інші співвласники тим не менш не мають жодних привілей щодо ціни та інших умов, на яких має намір співвласник продати свою частку.
Умовами задоволення позову наймача про переведення на нього прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу майна, яке він наймає, є такі обставини: наймач належним чином виконував свої обов`язки за договором найму; власник (наймодавець) продав майно іншій, третій особі, з порушенням переважного права наймача на купівлю цього майна; наймач вніс на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 201/10030/17 (провадження № 61-39220св18).
Водночас Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 909/337/19 (провадження № 12-35гс20) зазначила, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу речі сама по собі не може вважатися ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання такої речі, оскільки в результаті задоволення такої вимоги право такої особи захищене не буде, що змусить наймача (орендаря) звертатися до власника з пропозицією відчуження речі на тих самих умовах, що були передбачені договором купівлі-продажу, який визнаний недійсним, а в разі незгоди власника - до суду із новим позовом.
Отже, належним способом захисту переважного права наймача (орендаря) на купівлю орендованого нерухомого майна, який належним чином виконує свої обов`язки відповідно до умов договору та закону, у разі продажу речі, переданої у найм (оренду), є переведення на наймача (орендаря) прав та обов`язків покупця відповідної речі.
Суд апеляційної інстанції встановив, що ТОВ «Ауріс-Авто» належним чином виконувало свої зобов`язання за договором оренди земельної ділянки від 25 травня 2016 року.
Крім того, у своїй заяві від 20 лютого 2023 року  ОСОБА_1 визнає, що ТОВ «Ауріс-Авто» протягом усього строку дії договору оренди належно виконувало обов`язки за договором оренди (т. 2, а. с. 132).
Суд апеляційної інстанції взяв до уваги ненадання відповідачами доказів повідомлення орендаря про намір продати земельну ділянку, внесення позивачем на депозитний рахунок суду компенсації вартості  ОСОБА_2 як покупцю земельної ділянки за договором купівлі-продажу від 26 червня 2017 року у сумі 34 800,00 грн та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом переведення з  ОСОБА_2 на ТОВ «Ауріс-Авто» прав та обов`язків покупця у договорі купівлі-продажу від 26 червня 2017 року щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001.
Апеляційний суд виснував, що інші вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не є ефективним способом захисту порушеного переважного права наймача (орендаря) на придбання земельної ділянки.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2023 року,  ОСОБА_2 просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції, справу направити на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на:
пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19), постановах Верховного Суду від 09 липня 2020 року у справі № 922/404/19, від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19, від 22 липня 2021 року у справі № 910/18389/20, від 07 вересня 2022 року у справі № 824/477/18-а, від 27 січня 2023 року у справі № 810/884/18;
пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме частини четвертої статті 362 ЦК України.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що:
суд апеляційної інстанції порушив вимоги підпункту «б» пункту 15 Перехідних положень ЗК України, якими встановлено заборону на придбання юридичною особою земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства;
апеляційний суд вийшов за межі предмета позову та розглянув позовну вимогу про визнання права власності позивача, яка не розглядалася судом першої інстанції і за яку не було сплачено судовий збір, що є порушенням статті 49 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір»;
уточнену позовну заяву після усунення недоліків було подано до суду з пропущенням строку, встановленого судом, без обґрунтування підстав його поновлення;
апеляційний суд розглянув справу за відсутності відповідача, необізнаного про наявність цієї судової справи, без належного його повідомлення та виклику в судові засідання;
апеляційний суд не звернув уваги на те, що відповідач ОСОБА_2 не був обізнаний про наявність судової справи та не міг заявити про застосування позовної давності, надати заперечення та докази;
позивач зазначив у супровідних листах про відправлення кореспонденції на адресу ОСОБА_2 інформацію про контактний номер, що не належить ОСОБА_2 , а належить представнику позивача, а у поштовій кореспонденції, направленій на адресу  ОСОБА_2 ,зазначив неправильний поштовий індекс - 49000 замість правильного 49069, що перешкодило  ОСОБА_2 отримати документи;
апеляційний суд взяв до уваги недопустимі докази;
апеляційний суд необґрунтовано зазначив у резолютивній частині постанови місце розташування земельної ділянки (на території Васильківської сільської ради), яке не відповідає фактичному (на території Солонянської селищної ради).
Доводи інших учасників справи
У січні 2024 року ТОВ «Ауріс-Авто» подало відзив на касаційну скаргу, зазначаючи про те, що оскаржуване судове рішення є законним і обґрунтованим, висновки апеляційного суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.
Інші учасники справи не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не надіслали.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку належала на праві власності земельна ділянка, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1215081500:01:081:0001, що розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства.
Надалі власницею вказаної земельної ділянки стала ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 16 грудня 2008 року нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 6445.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 червня 2017 року право власності на земельну ділянку, площею 1,0 га, з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, зареєстроване за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 грудня 2008 року.
25 травня 2016 року між  ОСОБА_1 і ТОВ «Ауріс-Авто» укладений договір оренди землі, відповідно до умов якого в оренду останньому передано земельну ділянку з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001. Договір укладено на 7 років з урахуванням ротації культур (до 25 травня 2023 року).
За умовами вказаного договору, зокрема погоджено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновити його на новий строк. Орендодавець не має права без письмової згоди орендаря передавати об`єкт оренди в заставу або укладати щодо об`єкта оренди цивільно-правові угоди. ТОВ «Ауріс-Авто» має переважне право на придбання у власність об`єкта оренди у разі його продажу та переважного права за інших умов на поновлення договору оренди.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 червня 2016 року № 60777656 право оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001 зареєстровано за ТОВ «Ауріс-Авто» 28 травня 2016 року на підставі договору оренди від 25 травня 2016 року № 14 на 7 років з правом пролонгації.
25 травня 2016 року між ОСОБА_1 і ТОВ «Ауріс-Авто» у зв`язку з технічною помилкою укладено додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки від 25 травня 2016 року № 14, відповідно до умов якої сторони домовились внести зміни до пункту 5 договору оренди та викласти його в такій редакції: «нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 01 січня 2016 року становить 26 951,93 грн».
26 червня 2017 між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Василівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Кокосадзе Л. В. за реєстровим № 1290.
Відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу від 26 червня 2017 року продаж земельної ділянки вчиняється за домовленістю сторін за ціною 34 800,00 грн.
Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05 жовтня 2020 року № 226875158 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001 26 червня 2017 року приватний нотаріус Дніпетровського МНО Кокосадзе Л. В. на підставі договору купівлі-продажу від 26 червня 2017 року № 1290 зареєструвала за ОСОБА_4 . 
Відповідно до листа Відділу у Солонянському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22 червня 2021 року земельна ділянка з кадастровим номером 1225081500:01:081:0001, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, не належить до земель пайового фонду та не підпадає під дію мораторію на відчуження.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає не повною мірою.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
Конституційний Суд України в Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що належний перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»).
Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція)).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.
У пункті 7 розділу І рішення від 28 березня 2024 року (заява № 5800/22) у справі «Діденко проти України» ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу (рішення у справі «Руїз-Матеос проти Іспанії» («Ruiz-Mateos v. Spain»), від 23 червня 1993 року, пункт 63, Серія А № 262), вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт (рішення у справі «Діліпак та Каракайя проти Туреччини» («Dilipak and Karakaya v. Turkey»), заяви № 7942/05 та № 24838/05, пункт 77, від 04 березня 2014 року). Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною (рішення у справах «Авотіньш проти Латвії» (ВП) («Avotins v. Latvia») (GC), заява № 17502/07, від 23 травня 2016 року, пункт 119, та «Домбо Бехеєр Б. В. проти Нідерландів» («Dombo Beheer B.V. v. the Netherlands»), заява № 14448/88, від 27 жовтня 1993 року, пункт 33, Серія А № 274). Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитися із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження із цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи (рішення у справі «Беер проти Австрії» («Beer v. Austria»), заява № 30428/96, пункти 17 та 18, від 06 лютого 2001 року). Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Kharchenkov. Ukraine», заява № 37666/13, від 03 жовтня 2019 року, пункти 6, 7).
У касаційній скарзі заявник посилається на те, що не був обізнаний про розгляд справи, зокрема в суді апеляційної інстанції, оскільки з 2020 року перебував у селі Василівка, суворо дотримуючись карантинних заходів, введених з огляду на поширення COVID-19, місця проживання не змінював. Неповідомлення його про справу в суді апеляційної інстанцій позбавило його права на заявлення клопотання про застосування позовної давності та надання доказів на підтвердження того, що позивач звернувся до суду зі спливом позовної давності. 
Відповідно до частини першої статті 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
За змістом статті 359 ЦПК України про відкриття апеляційного провадження у справі суд апеляційної інстанції постановляє ухвалу. В ухвалі про відкриття апеляційного провадження зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу та вирішується питання про витребування матеріалів справи. Якщо разом з апеляційною скаргою подано заяви чи клопотання, суд в ухвалі про відкриття апеляційного провадження встановлює строк, протягом якого учасники справи мають подати свої заперечення щодо поданих заяв чи клопотань, якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 366 ЦПК України про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).
Разом з ухвалою про відкриття апеляційного провадження суд апеляційної інстанції надсилає копії апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів учасникам справи (стаття 361 ЦПК України).
Відповідно до частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є: 1) день вручення судового рішення під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про вручення судового рішення; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 5) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення.
З матеріалів справи убачається, що в суді першої інстанції  ОСОБА_2 було залучено до участі справі як відповідача ухвалою від 10 березня 2021 року.
Суд першої інстанції направляв ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку на адресу: АДРЕСА_1 , судову повістку з ухвалою від 10 березня 2021 року та копією позовної заяви. Проте поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 1, а. с. 130, 131). 
Також у матеріалах справи наявне поштове відправлення з відміткою «за закінченням терміну зберігання» без можливості ідентифікувати вміст такого відправлення на адресу ОСОБА_2 в суді першої інстанції (т. 1, а. с. 179). Доказів направлення ОСОБА_2 решти відповідної кореспонденції щодо розгляду справи в суді першої інстанції матеріали справи не містять, як і не містять доказів участі заявника у судових засіданнях суду першої інстанції.
ОСОБА_2 у договорі купівлі-продажу земельної ділянки від 26 червня 2017 року № 14, у заяві приватному нотаріусу від 26 червня 2017 року адресою реєстрації вказав: АДРЕСА_1 (назву змінено на АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 35, 47).
Згідно з копією паспорта громадянина України ОСОБА_2 його місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 (назву змінено на АДРЕСА_2 ) (т. 1, а. с. 53).
Аналогічну адресу  ОСОБА_2 зазначає у заяві про ознайомлення з матеріалами справи від 31 серпня 2023 року, поданій до суду першої інстанції (т. 2, а. с. 163), та касаційній скарзі.
Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції апеляційний суд ухвалою від 02 грудня 2021 року відкрив апеляційне провадження, розпочав підготовчі дії для призначення справи до розгляду, постановив направити цю ухвалу та копії апеляційної скарги учасникам справи (т. 1, а. с. 219).
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03 грудня 2021 року призначено справу до апеляційного розгляду на 01 лютого 2022 року (т. 1, а. с. 220). 
У матеріалах справи наявний супровідний лист про направлення апеляційним судом, зокрема ОСОБА_2 , копій ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі та апеляційної скарги (т. 1, а. с. 221), однак доказів отримання указаної кореспонденції ОСОБА_2 матеріали справи не містять.
09 лютого 2022 року засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання ОСОБА_2 надіслано судову повістку про призначення апеляційним судом судового засідання на 29 березня 2022 року з копією апеляційної скарги. 
Проте вказане поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (т. 2, а. с. 14, 15, 141), що не є доказом належного вручення ОСОБА_2 повістки та копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів.
Апеляційний суд неодноразово відкладав розгляд справи: 01 лютого 2022 року на 29 березня 2022 року (т. 1, а. с. 235), 29 березня 2022 року оголошено перерву до 29 червня 2022 року (т. 2, а. с. 3), 29 червня 2022 року оголошено перерву до 20 вересня 2022 року (т. 2, а. с. 39 зворот), 20 вересня 2022 року оголошено перерву до 15 листопада 2022 року (т. 2, а. с. 72 зворот), 15 листопада 2022 року оголошено перерву до 13 грудня 2022 року (т. 2, а. с. 104), 13 грудня 2022 року оголошено перерву до 21 лютого 2023 року (т. 2, а. с. 112 зворот), 21 лютого 2023 року оголошено перерву до 28 березня 2023 року (т. 2, а. с. 134 зворот). 
ОСОБА_2 жодного разу не брав участі у судових засіданнях в суді апеляційної інстанції.
22 лютого 2023 року засобами поштового зв`язку за адресою місця проживання ОСОБА_2 надіслано судову повістку про призначення судового засідання на 28 березня 2023 року, без долучення копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів. Проте поштове відправлення повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (т. 2, а. с. 141). 
Доказів направлення ОСОБА_2 іншої кореспонденції щодо розгляду справи, зокрема повторного направлення копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, матеріали справи не містять.
22 лютого 2023 року апеляційний суд направив запит до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 27 лютого 2023 року апеляційному суду надано відповідь, що у реєстрі територіальної громади відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 на території міста Дніпра відсутні (т. 2, а. с. 143); 
Апеляційний суд також здійснював розміщення оголошень про виклик ОСОБА_2 як особи, зареєстроване місце проживання (перебування) місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме (т. 1, а. с. 229; т. 2, а. с. 107, 140), що не є належним повідомленням про розгляд справи та не є доказом належного направлення ОСОБА_2 копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, оскільки, як встановлено, ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та місця реєстрації не змінював.
З урахуванням наведеного Верховний Суд погоджується з доводами касаційної скарги, що ОСОБА_2 не отримував копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів, що унеможливило забезпечення принципу рівності та змагальності сторін під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.
ЄСПЛ у рішенні від 14 листопада 2024 року у справі «Батуров проти України» (заява № 6057/23) дійшов висновку, що національний суд, розглянувши подану у справі заявника апеляційну скаргу та не вживши спроб встановити, чи була вона вручена заявнику або чи був заявник повідомлений про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавив його можливості надати зауваження щодо поданої у його справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.
Також рішенням від 28 березня 2024 року у справі «Діденко проти України» (заява № 5800/22) ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) через несправедливість цивільного провадження.
У вказаній справі ЄСПЛ дійшов висновку, що національний суд, розглянувши подану у справі апеляційну скаргу та не вживши спроб встановити, чи була вона вручена заявнику або чи був заявник повідомлений про апеляційну скаргу будь-яким іншим чином, позбавив його можливості надати зауваження щодо поданої у його справі апеляційної скарги та не виконав свого зобов`язання щодо дотримання закріпленого у статті 6 Конвенції принципу рівності сторін.
Перевіряючи встановлені ЄСПЛ порушення, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 липня 2024 року у справі № 756/3665/19 (провадження                  № 14-62свц24) погодилась із висновками ЄСПЛ, оскільки ОСОБА_5 направлялась ухвала про відкриття апеляційного провадження, яку він отримав 10 вересня 2020 року особисто, що підтверджувалося зворотнім поштовим повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення. Разом з тим, у супровідному листі зазначено, що додатки, які направлялись, розміщені на одному аркуші, що не підтверджувало одночасного направлення з ухвалою про відкриття апеляційного провадження копії апеляційної скарги, яка складалася з восьми аркушів.
У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду виснувала про порушення норм цивільного процесуального законодавства, зокрема вимоги про розгляд справи з дотриманням принципів рівності сторін та відкритості інформації щодо справи, оскільки матеріали справи не містили підтвердження виконання судом апеляційної інстанції вимог статті 361 ЦПК України та направлення копії апеляційної скарги відповідачу.
У справі, що переглядається, апеляційний суд не виконав належним чином вимог статті 361 ЦПК України щодо направлення відповідачу ОСОБА_2 копій апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів.
Отже, суд апеляційної інстанції не забезпечив дотримання принципу рівності сторін, оскільки вважав відмітку поштового оператора «адресат відсутній за вказаною адресою» належним повідомленням відповідача ОСОБА_2 , при цьому не звернув уваги, що за весь час розгляду справи в апеляційному суді ОСОБА_2 не було направлено апеляційну скаргу з додатками. Тому немає підстав вважати, що саме лише проставлення у поштовому повідомленні, яким було направлено судову повістку про призначення судового засідання на 28 березня 2023 року (датан ухвалення рішення судом апеляційної інстанції), відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» свідчить про отримання ОСОБА_2 усіх процесуальних документів, які містять інформацію щодо апеляційного провадження у цій справі.
З урахуванням того, що ОСОБА_2 усупереч принципу змагальності було позбавлено можливості надати заперечення по суті спору в суді апеляційної інстанції, що є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення з направленням справи на новий розгляд, Верховний Суд не оцінює інших доводів касаційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанову апеляційного суду прийнято з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Тому розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18)).
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 28 березня 2023 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                           І. М. Фаловська
Судді                                                                                      В. М. Ігнатенко
                                                                                                                       С. О. Карпенко
В. В. Сердюк
О. М. Ситнік