Справа № 127/19131/25
Провадження № 22-ц/801/2111/2025
Категорія: 62
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська  О. А.
Доповідач:Ковальчук О. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2025 року	Справа № 127/19131/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчука О. В.,
суддів: Сала Т. Б., Берегового О. Ю.,
за участю секретаря судового засідання Луцишина О. П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Другої вінницької державної нотаріальної контори, про стягнення коштів зі спадкоємця,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою його представником – адвокатом Тетевою-Родюк Іриною Олександрівною, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про забезпечення позову, постановлену у цій справі 06 серпня 2025 року у м. Вінниці суддею цього суду Березовською О. А., дата складення повного тексту ухвали суду 14 серпня 2025 року, 

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_2  про стягнення коштів зі спадкоємця, в якому, зокрема, просив суд: стягнути з  ОСОБА_2 на користь позивача витрати за організацію, проведення поховання та встановлення пам`ятного комплексу в розмірі 257 600 грн; стягнути з  ОСОБА_2  на користь позивача борг спадкодавця ОСОБА_3 в розмірі 5 000 дол. США, що складає 207 653 грн.
Також 06.08.2025 року представник  ОСОБА_1 – адвокат Панасюк І.І. звернувся до суду із заявою про забезпечення позову у даній цивільній справі, у якій просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на нерухоме майно - 1/10 частки двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, до складу якої входить в житловому будинку «А»: кухня 2–1, кімнати 2–2, 2–3, житловою площею 26,9 кв.м, коридор 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину.
Подана заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення або неможливості виконання рішення суду в майбутньому.
06.08.2025 року ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у цій справі, за заявою представника  ОСОБА_1 – адвоката Панасюка І.І., вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - 1/10 (одну десяту) частки двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, до складу якої входить в житловому будинку «А»: кухня 2–1, кімнати 2–2, 2–3, житловою площею 26,9 кв.м, коридор 1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , яке залишилось після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , яке належить на праві власності відповідачу ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину, зареєстрованого в реєстрі за номером: 2–555, виданого 15.04.2025 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н.С.
Не погодившись із такою ухвалою суду,  ОСОБА_2 , через свого представника – адвоката Тетеву-Родюк І.О., подав апеляційну скаргу, у якій просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на її незаконність. 
В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає, що суд першої інстанції порушив принцип співмірності між застосованим заходом забезпечення позову та заявленими позивачем вимогами. Предметом позову є стягнення грошових коштів, однак позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на майно відповідача, яке не є спірним у даній справі.
Апелянт вважає, що в даному випадку відсутній зв`язок між обраним позивачем заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог у справі, оскільки накладення арешту на майно має стосуватись майна, яке належить до предмета спору.
Крім того, адвокат Тетева-Родюк І.О. зауважує, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача.
Також, на переконання представника відповідача, позивачем не доведено реальної загрози невиконання чи утруднення виконання відповідачем можливого рішення суду про задоволення позову, навіть за умови, якщо відповідач відчужить належне йому майно.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін з огляду на таке.
Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала суду першої інстанції відповідає цим вимогам.
Судом встановлено, що предметом позову у даній справі є стягнення грошових коштів.
Майно, на яке накладено арешт оскаржуваною ухвалою суду, належить на праві власності  ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, зареєстрованим в реєстрі за номером: 2–555, виданим 15.04.2025 року державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малою Н.С.
Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що  невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення у справі, та дійшов висновку, що необхідно забезпечити позов шляхом накладення арешту на вищевказану частину нерухомого майна. Суд вважав, що накладення арешту на вказане майно гарантуватиме реальне виконання майбутнього судового рішення про стягнення 465 253, 00 грн у разі задоволення позову.
Апеляційний суд погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову, повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Такі висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2024 року у справі № 565/482/23.
Згідно роз`яснень у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
При цьому, цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігти ситуації, коли може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог (постанова Верховного Суду від 11.03.2024 року у справі № 686/1849/23).
Встановивши, що між сторонами у справі дійсно існує спір щодо стягнення грошових коштів, а невжиття заходів забезпечення позову у даній справі може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну земельну ділянку та житловий будинок. 
Водночас, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та полягають у фактичній незгоді з ухваленим процесуальним рішенням. 
Так, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення (правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року у справі № 915/1912/19).
Колегія суддів зазначає, що гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання (ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.11.2021 року у справі № 344/14718/20).
Необхідно розрізняти види (способи) забезпечення позову, які можуть застосовуватись до позовів майнового характеру, а які - для забезпечення немайнових позовних вимог, тобто фактично заходи забезпечення позову можна поділити на майнові та немайнові. Майнові заходи забезпечення мають застосовуватись для забезпечення позовних вимог майнового характеру, тобто таких, де матеріальна позовна вимога виражена саме в грошовій формі в ціні позову.
Метою застосування заходів забезпечення позову майнового характеру є обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача, на момент пред`явлення позову може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення суду.
Аналогічна позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.02.2024 року у справі № 916/4159/23.
У постанові Верховного Суду від 24.05.2021 року у справі № 910/3158/20 міститься висновок, що за змістом п. 1 ч. 1 ст. ГПК України (аналогічний до п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України), під час розгляду заяви про накладення арешту на майно або грошові кошти суд має виходити з того, що цей захід забезпечення обмежує право особи користуватися та розпоряджатися грошовими коштами або майном, а тому може застосовуватися в справі, у якій заявлено майнову вимогу, а спір вирішується про визнання права (інше речове право) на майно, витребування (передачу) майна, грошових коштів або про стягнення грошових коштів.
03.03.2023 року у справі № 905/448/22 Верховний Суд прийняв постанову, в якій не погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що накладення арешту на майно має стосуватися саме майна, яке належить до предмета спору, з таких підстав.
Виконання в майбутньому судового рішення у справі про стягнення грошових коштів, у разі задоволення позовних вимог, безпосередньо пов`язане з обставинами наявності у боржника присудженої до стягнення суми заборгованості. Заборона відчуження або арешт майна, які накладаються судом для забезпечення позову про стягнення грошових коштів, мають на меті подальше звернення стягнення на таке майно у разі задоволення позову.
При цьому обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки арештоване майно фактично перебуває у володінні власника, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.
Можливість накладення арешту на майно, не обмежуючись грошовими коштами відповідача, в порядку забезпечення позову у спорі про стягнення грошових коштів є для позивача додатковою гарантією того, що рішення суду у разі задоволення позову буде реально виконане та позивач отримає задоволення своїх вимог.
Верховний Суд у постанові від 17.06.2022 року у справі № 908/2382/21 дійшов висновку про необхідність відступити від висновків про неможливість накладення арешту на (нерухоме) майно відповідача в порядку забезпечення позову про стягнення коштів, викладених у низці постанов Верховного Суду.
Крім того, подібні висновки про те, що у справах, де предметом спору є стягнення грошових коштів, накладення арешту на нерухоме майно є належним видом забезпечення позову, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
Таким чином, з огляду на викладені висновки Верховного Суду, доводи апеляційної скарги про те, що накладення арешту на майно має стосуватись майна, яке належить до предмета спору є необґрунтованими та відхиляються апеляційним судом.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати у результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18).
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту.
Передумовою забезпечення позову є обрання належного, відповідного предмету спору заходу забезпечення позову, що гарантує дотримання принципу співвіднесення виду заходу забезпечення позову заявленим позивачем вимогам, що зрештою дає змогу досягти балансу інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, сприяє фактичному виконанню судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, забезпечує ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (заявника).
Аналогічні висновки наводяться у постановах Верховного Суду від 21.12.2021 року у справі № 910/10598/21, від 28.08.2023 року у справі № 906/304/23.
Заходи забезпечення позову повинні узгоджуватися з предметом та підставами позову, а особа, яка заявляє про необхідність вжиття заходів забезпечення позову судом, зобов`язана довести зв`язок між неприйняттям таких заходів і ускладненням чи унеможливленням ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 17.12.2021 року у справі № 927/481/21.
Отже, виконання судового рішення в цій справі (за умови задоволення позовних вимог) безпосередньо залежить від того, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів.
У даному контексті варто зауважити, що у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача у будь-який момент як розпорядитися коштами, що знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що у майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За наведених умов, вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача у будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.
Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 03.03.2023 року у справі № 905/448/22.
Враховуючи усе вищенаведене, апеляційний суд вважає, що запропонований позивачем захід забезпечення позову співвідноситься з предметом позову у даній справі.
При цьому, посилання скаржника на те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності грошових коштів на банківських рахунках відповідача колегія суддів вважає безпідставними, оскільки очевидним є те, що позивач не може мати доступу до відповідних рахунків відповідача та вказана інформація є банківською таємницею, доступ до якої має лише відповідач. Водночас, відповідач не був позбавлений можливості надати таку інформацію самостійно, у відповідності до ст. 81 ЦПК України, якою визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Разом з цим, апеляційний суд звертає увагу, що у разі звернення з позовом про стягнення грошових коштів саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (постанова Верховного Суду від 06.10.2022 року у справі № 905/446/22).
Між тим, немає підстав вважати, що застосування обраного заходу забезпечення позову призведе до невиправданого обмеження прав відповідача, оскільки майно залишається у його володінні та користуванні, а можливість ним розпоряджатись обмежується тимчасово.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у разі, якщо потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпаде або зміняться обставини, що зумовили його застосування, сторони у справі не позбавлені права звернутись до суду з питанням про скасування заходів забезпечення позову.
Відтак, доводи апеляційної скарги спростовуються наведеними вище обставинами та не дають підстав для висновку про незаконність оскаржуваної ухвали суду, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.
Відповідно до п. п. «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, ст. 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції необхідно віднести за рахунок особи, яка подала апеляційну скаргу.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану його представником – адвокатом Тетевою-Родюк Іриною Олександрівною, залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області про забезпечення позову від 06 серпня 2025 року – без змін.
Понесені скаржником у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції судові витрати залишити за ним.
Постанова набирає законної сили із дня її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        О. В. Ковальчук

Судді:                                                                Т. Б. Сало 

О. Ю. Береговий