ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 638/8850/23                Головуючий суддя І інстанції Смирнов В. А.
Провадження № 22-ц/818/2845/25        Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: за законом.

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 жовтня 2025 року                                                        м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого                                                        Яцини В.Б.
суддів колегії                                                Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П., 
за участю секретаря судового засідання             Шевцової К.Є., 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвої Світлани Євгеніївни, представника ОСОБА_1 - адвоката Колєснік Ігоря Анатолійовича на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , третя особа: державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєва Світлана Євгеніївна, про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними та визнання права власності,-
в с т а н о в и в :
ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з позовом про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсними та визнання права власності, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Державний нотаріус Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєва Світлана Євгеніївна.
В обґрунтування позовних вимог вказує, що право власності на спадкове майно, а саме на частку квартири АДРЕСА_1 ним було зареєстровано відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2020 року.
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №2-892 виданого Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріально контори Афанасьєвою С.В., власником частки квартири АДРЕСА_1 є відповідач по справі ОСОБА_3 . 
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.07.2020 зареєстрованого в реєстрі за №2-898 виданого Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.В. власником частки квартири АДРЕСА_1 є інший відповідач по справі ОСОБА_1 .
Вказує, що з відповіді нотаріальної контори вбачається, що 13.09.2019 року до нотаріальної контори звернувся особисто чоловік спадкодавця ОСОБА_4 , який подав заяву про відмову від прийняття обов`язкової частки у спадщині. Вищевказана заява була зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ 13.09.2019 за №1637, та долучена до матеріалів спадкової справи №529/2019.
Вказує, що згідно висновку від 31.05.2021 №3302 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи за кримінальним провадженням №12020225480000362, підпис від імені ОСОБА_4 у заяві від 13.09.2019 року до Шостої Харківської державної нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини в рядку підпис виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою.
Досудове розслідування по даному факту СД ХРУП №3 ГУНП в Харківській області проводиться вкрай повільно і до теперішнього часу не закінчено.
Вважає, що на теперішній час нерухомим майном, а саме часткою спадщини на квартиру АДРЕСА_1 , володіють інші особи, що свідчить про те, що відносно позивача, невстановлені слідством особи шахрайським шляхом заволоділи його правом на майно як спадкоємця ОСОБА_4 .
Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 11 лютого 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2020 року, зареєстроване в реєстрі за №2-892, видане Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.В., відповідно до якого власником частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 , частково недійсним, в розмірі 1/8 частки, успадкованої ОСОБА_4 .
Визнано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2020 року, зареєстроване в реєстрі за №2-892, видане Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.В., відповідно до якого власником частки квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 , частково недійсним, в розмірі 1/8 частки, успадкованої ОСОБА_4 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір в розмірі 3339 (три тисячі триста тридцять дев`ять) грн. 70 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Колєснік І.А. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу мотивовано тим, що як вбачається із рішення суду, в його основу покладено висновок від 31.05.2021 № 3302 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи за кримінальним провадженням №12020225480000362, у якому вказано: підпис від імені ОСОБА_4 у заяві від 13.09.2019 до Шостої Харківської державної нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини (від обов`язкової долі), реєстр. №1637, в рядку «Підпис», виконаний не ОСОБА_4 , а іншою особою. 
Суд помилково взяв до уваги цей висновок експерта як належний і допустимий доказ, адже він був зроблений не в межах провадження цієї цивільної справи; судом матеріали кримінального провадження не досліджувалися на підтвердження достовірності та дійсності цього висновку, набрання ним юридичної сили як доказу факту за відповідним процесуальним рішенням в указаному провадженні. Крім цього, цей висновок експерта не відповідає вимогам законодавства, що тягне за собою його недопустимість як доказу у справі.
Визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за обставин цієї справи не є належним способом судового захисту; належний - визначення судом часток кожного із спадкоємців.
Суд не зробив належної оцінки матеріалам спадкових справ та указаного кримінального провадження, що призвело до неправильного встановлення фактичних обставин у справі щодо обчислення строку позовної давності, визначення початку його перебігу, та, як наслідок, помилкового вирішення справи на користь позивача. 
Також місцевий суд помилився в застосуванні норм ст.ст. 257, 267 ЦК України та безпідставно послався на положення п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, якою передбачено, що строки позовної давності продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Спірні правовідносини виникли до ведення в дію цієї норми, а тому суд безпідставно її застосував, вирішуючи питання про застосування строку позовної давності як підставу для відмови в позові.
В апеляційній скарзі представник Державного нотаріуса Шостої ХМДНК Афанасьєва С.Є. – адвокат Жарова-Тітарьова Л.М. посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права просить рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в рішенні надана оцінка тільки заяві адвоката Колєсніка І.А. якому було відмовлено в застосування строку позовної давності.
Заява адвоката Жарової-Тітарьової Л.М. від 05.02.2025 року не була розглянута судом.
Вважає, що право пред`явити вимогу до відповідачів виникло у позивача 18.06.2020, строк позовної давності для пред`явлення вимог позивачем складає три роки і сплив 19.06.2023 року.
Вказує, що позивач не подавав до суду заяву про поновлення пропущеного процесуального строку з наведенням поважності причин його пропуску, отже позивачем не виконані вимоги ч.1 ст.127 ЦПК України.
Зауважує, що матеріали справи не містять ані заяви позивача до поліції про вчинення кримінального правопорушення від 05.08.2020, ані витягу з ЄДР за №12020225480000362, отже позивачем не доведено, а районним судом не встановлена належними доказами наявність зазначених обставин..
Вважає ксерокопію висновку експерта від 31.05.2021 року №3302 недопустимим доказом, а тому районний суд не повинен був брати його до уваги при ухваленні рішення.
Вказує, що за життя спадкодавець ОСОБА_4 не заявляв, що не подавав заяву від 13.09.2019 року, не звертався до нотаріуса або до правоохоронних органів стосовно цього факту.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг та і вважає, що вони не підлягають задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним.
Суд враховує, що особливість визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину як спеціального способу захисту спадкових прав судом зумовлена сутністю свідоцтва про право на спадщину, яке за своєю правовою природою не є правочином.
Судом встановлено, що заява про відмову від спадщини є недійсною, позовні вимоги щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07 липня 2020 року частково недійсними підлягає задоволенню.
       Суд вказав, що належним способом захисту прав позивача буде визнання за ним право власності на частки квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Враховуючи, що з 12.03.2020 року з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 257 ЦПК України, продовжуються на строк дії такого карантину, позовні вимоги з 01.04.2018 року заявлені в межах строку позовної давності.
Крім того, п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції від 15.03.2022 року, було передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
У зв`язку з наведеним, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги заявлені в межах позовної давності, у зв`язку із чим заяви щодо застосування строку позовної давності задоволенню не підлягають, оскільки позивачем строку позовної давності не пропущено.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21)).
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року в справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням (частина перша та друга статті 1268 ЦК України).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України).
Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)).
У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або "вражати" договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом (стаття 1301 ЦК України).
Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві не передбачено нікчемності для свідоцтва про право на спадщину. В ЦК України закріплено тільки можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21)).
Свідоцтво про право на спадщину по своїй суті не є правочином. Як наслідок до конструкції недійсність свідоцтва про право на спадщину положення ЦК України та інших законів про правочини, зокрема й норми як § 1, так і § 2 глави 16 ЦК України, не можуть бути застосовані; недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність документу (свідоцтво про право на спадщину) не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.
За згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус або в сільських населених пунктах - уповноважена на це посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. На вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У випадках, встановлених частинами першою і другою цієї статті, нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину (стаття 1300 ЦК України).
Передбачені положеннями статей 1300 та 1301 ЦК України правові конструкції "внесення змін до свідоцтва про право на спадщину" та "визнання свідоцтва про право на спадщину" є різними. Недійсність свідоцтва обумовлена певними "вадами", які існували в момент його видачі (зокрема, особа, якій видане свідоцтво, не мала права на спадкування, нікчемність заповіту). Тобто підстава недійсності свідоцтва як документа має існувати в момент його видачі. Підстави внесення змін до свідоцтва не пов`язані з протиправною поведінкою (це можуть бути, зокрема, обставини які існували, але не були відомі усім учасникам спадкових відносин або ж виникли тільки після видачі свідоцтва про право на спадщину). Внесення змін до свідоцтва про право на спадщину можливе як згідно з рішенням суду, так і за згодою усіх спадкоємців, які прийняли спадщину, натомість визнання свідоцтва недійсним допускається тільки за підставі рішення суду. У ЦК України не визначено підстав внесення змін до свідоцтва про право на спадщину. До них, зокрема, можливо віднести: прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, за письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК України); прийняття спадщини спадкоємцем, який пропустив строк для прийняття спадщини, однак якому судом визначено додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України); виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину (частини третя та четверта статті 1268 ЦК України), але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, зокрема змінився розмір обов`язкової частки у спадщині (стаття 1241 ЦК України); зменшення розміру частки спадкоємця у спадщині за рішенням суду (наприклад, частина перша статті 1241 ЦК України). Виявлення спадкоємця, який вважається таким, що прийняв спадщину, але не отримав свідоцтва про право на спадщину і виявив намір його отримати; виявлення спадкового майна, на яке не було раніше видане свідоцтво про право на спадщину, внаслідок чого частки спадкоємців у спадщині змінилися, є підставою для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, а не визнання його недійсним (див. пункти 99 - 103 постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 504/3606/14-ц (провадження № 61-6658сво23)).
Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.06.2020 р. зареєстрованого в реєстрі за №3-680, виданого Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Вовкожою О.М., Позивач, ОСОБА_2 , є власником частки квартири АДРЕСА_1 .
Право власності на спадкове майно, а саме на частку квартири АДРЕСА_1 було зареєстровано Позивачем відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.06.2020 року.
Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.07.2020 р. зареєстрованого в реєстрі за №2-892 виданого Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.В., власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 є відповідач по справі ОСОБА_3 .
Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.07.2020 р. зареєстрованого в реєстрі за №2-898 виданого Державним нотаріусом Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвою С.В., власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 є інший відповідач по справі ОСОБА_1 . 
Отже, згідно вказаного Свідоцтва відповідачі разом є співвласниками у рівних частках іншої частки спірної квартири.
Позивач, не погодившись з визначеним нотаріусом розподілом часток, а саме що його частка в спадщині повинна була складати частки вищезазначеної квартири, а відповідачам по справі - частка, тобто по 1/8 частці кожному, звернувся з письмовою заявою до Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори.
Згідно з відповіді наданої на його звернення за підписом Завідувача Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Ольги Головащенко повідомлялося, що 13.09.2019 року до нотаріальної контори звернувся особисто чоловік спадкодавця ОСОБА_4 (тобто позивач по справі), який подав заяву про відмову від прийняття обов`язкової частки у спадщині.
Вищевказана заява була зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ 13.09.2019 р. за №1637, та долучена до матеріалів спадкової справи №529/2019.
05 серпня 2020 року Позивачем до ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області було подано заяву про вчинення дій, що містять ознаки злочину, оскільки він ніякої заяви про відмову від спадщини не подавав.
21 серпня 2020 року за вищевказаними матеріалами СД ХРУП № 3 ГУНП в Харківській області було внесено відомості до ЄРДР за №12020225480000362 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України та призначено судово - почеркознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам ННЦ «Інституту судових експертиз ім. засл. проф. М.С. Бокаріуса».
Згідно висновку від 31.05.2021 №3302 за результатами проведення комісійної судово-почеркознавчої експертизи за кримінальним провадженням №12020225480000362, підпис від імені ОСОБА_4 у Заяві від 13.09.2019 р. до Шостої Харківської державної нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини (від обов`язкової долі), реєстр. №1637, в рядку «Підпис», виконаний не ОСОБА_4 (тобто позивачем у даній справі), а іншою особою (том 1, а.с.12-21).
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарги про те, що вказаний висновок не є належним доказом у даній справі, оскільки всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченого ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідачі нічим вказаний документ, які містить висновки кваліфікованого спеціаліста-почеркознавця, - не спростували. 
Порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст.1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Порушення у зв`язку із виданням свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним.
ОСОБА_2 як спадкоємець за законом ОСОБА_4 наділений правом на спадкування за законом у рівних частках з відповідачем ОСОБА_3 .
Таким чином, суд доходить висновку, що належним способом захисту порушеного права, який відповідає встановленим судом правовідносинам, за вказаних обставин є прямо встановлений ст.1301 ЦК України спосіб захисту.
З урахуванням вищевказаного, оскільки свідоцтво про право на спадщину з необхідною правовою визначеністю легітимізує у цивільному обороті первинне набуття права власності спадкоємця на спадщину, - колегія суддів вважає, що суд правильно застосував такий спосіб захисту порушеного права, як визнання його недійсним, що відповідає нормі ст. 1301 ЦК України, а наведені з цього приводу доводи апеляційних скарг є безпідставними.
Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарг є недоведеними, висновків суду вони не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.
Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги державного нотаріуса Шостої Харківської міської державної нотаріальної контори Афанасьєвої Світлани Євгеніївни, представника ОСОБА_1 - адвоката Колєснік Ігоря Анатолійовича залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складений 03 листопада 2025 року.

Головуючий                                                                В.Б.Яцина.

Судді -                                                                                        Ю.М.Мальований.

                                                                                                       Н.П.Пилипчук.