ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 686/24106/23  Номер провадження 22-ц/814/1946/25	Головуючий у 1-й інстанції Материнко М.О.  Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 жовтня 2025 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя Пилипчук Л.І.,
судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,
секретар Ванда А.М.,
з участю представників відповідачів ОСОБА_1 , Паламара Д.О., Віцин О.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції у місті Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області 
на рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 27 січня 2025 року та додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 травня 2025 року, постановлені суддею Материнко М.О., 
у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області в особі ліквідаційної комісії про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями,

в с т а н о в и в:
12.09.2023 ОСОБА_2 звернувся в Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області з указаним позовом, у якому просить стягнути з Державного казначейського рахунку Міністерства внутрішніх справ України на його користь матеріальну шкоду в розмірі 2 651 572,60 грн. та моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн.
В обґрунтування підстав позову посилається на те, що у період із 04.05.1984 по 04.07.1986 проходив службу у Збройних силах, а із 30.09.1986 по 25.03.2002 – на різних посадах в органах внутрішніх справ. 
У період із квітня по липень 2022 року він приймав безпосередню участь у захисті України від збройних сил російської федерації.
25.03.2002 він, ОСОБА_2 , був звільнений з органів внутрішніх справ за статтею 64 пункт «ж», за власним бажанням. Відповідно до інформації, указаної в наказі №23 о/с від 25.03.2002 (в редакції до 11.05.2022) його вислуга років станом на 25.03.2002 складає 17 років 07 місяців 24 дні, а в пільговому обчисленні – 19 років 01 місяць 25 днів. 
У період із 2002 по 2007 роки він неодноразово звертався з приводу перерахунку вислуги років у МВС Полтавської області, оскільки до 2007 року Пенсійний фонд був у системі МВС. Проте, жодних письмових відповідей не отримував, а лише усні відмови стосовно того, що його вислуга років для пенсії недостатня. 
У подальшому, членом ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області Колесником К.П. йому було надано довідку про періоди проходження служби в органах внутрішніх справ №35115120203-2018 від 05.10.2018, у якій зазначено періоди проходження служби, сукупність яких становить в пільговому обчисленні – 19 років 01 місяць 25 днів., що, на думку позивача, не відповідає дійсності. 
У квітні 2022 року позивач звернувся до ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області» з проханням здійснити перерахунок вислуги років, у відповідь на яке він отримав повідомлення, що за базами даних його вислуга років становить 19 років 01 місяць 25 днів. Проте після повторного звернення до ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області», останнє здійснило запит до ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області та встановило, що станом на 25.03.2002 вислуга років у пільговому обчисленні становить 20 років 00 місяців 04 дні. 
Враховуючи викладене, 11.05.2022 прийнято наказ №732 о/с, яким внесено зміни до наказу №23 о/с від 25.03.2002 та зазначено, що слід вважати вислугу років станом на 25.03.2002 у пільговому обчисленні – 20 років 00 місяців 04 дні.
У травні 2022 року позивачу стало відомо, що обрахунок його вислуги років було здійснено з порушенням законодавства, оскільки посадовими особами УМВС України в Полтавській області не було враховано період його служби у Збройних силах з 04.05.1984 по 04.07.1986. 
Наведене, на думку позивача, свідчить про те, що державні службовці УМВС України в Полтавській області, а також члени ліквідаційної комісії КМВС України в Полтавській області при обчисленні вислуги років протиправно зменшили йому вислугу в пільговому обчисленні, а згодом протиправно відмовилися здійснити перерахунок. Наслідком таких протиправних дій стало те, що позивач упродовж 20 років не міг отримувати пенсію в порядку, передбаченому статтями 12, 17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Із підстав викладеного, просить захистити порушене право згідно із заявленими позовними вимогами.
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Полтавської області від 23.11.2023 справу передано за підсудністю до Октябрського районного суду м.Полтави.
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до удового розгляду. 
20.03.2024 позивач звернувся в суд із позовом, викладеним у новій редакції, та про збільшення позовних вимог, у яких просив:
-        стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії, на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 845 734,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 32 350,00 грн.;
-        стягнути з ГУ НП в Полтавській області на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 1 843 900,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 67 650,00 грн.
Рішенням Октябрського районного суду м.Полтави від 27.01.2025 позов задоволено частково.
Стягнуто з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії, на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 845 734,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 6 470,00 грн.
       Стягнуто з ГУ НП в Полтавській області на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду в розмірі 1 843 900,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 13 530,00 грн.
Рішення районного суду вмотивовано тим, що посадовими особами УМВС України в Полтавській області, членами ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області незаконно та протиправно зменшено позивачу вислугу років в пільговому обчисленні шляхом не включення до обрахунку період його служби у Збройних Силах.
Унаслідок викладеного позивачу спричинено значну матеріальну шкоду, виходячи із розрахунку: 10 664,90 х 241 + 355,50 х 17 = 2 570 240,90 + 6 043,50 = 2 576 284,40 грн. 
При цьому, судом враховано, що порушення прав позивача відбувалося у різні періоди різними установами, зокрема в період:
-        з 25.03.2002 по 24.09.2015 - Кременчуцьким міським управлінням УМВС України в Полтавській області, правонаступник - Головне управління Національної поліції в Полтавській області);
-        з 25.09.2015 по 11.05.2022 - Ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області.
Із підстав викладеного, районний суд дійшов висновку, що єдиним законним та належним способом захисту прав позивача, які були порушені незаконними діями посадових осіб МВС України, Кременчуцького міського управління УМВС України в Полтавській області, Ліквідаційною комісією УМВС України в Полтавській області є стягнення на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 2 651 572,60 грн. та моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн.
Управління Міністерства внутрішніх справи України в Полтавській області оскаржило рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне їх з`ясування, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позов відмовити.
Зазначає, що оскільки порядок призначення пенсій, їх перерахунок та виплати недоотриманих сум пенсії урегульовано спеціальним законом, то сума пенсії, яка на думку позивача йому протиправно не була виплачена, не може вважатися майнової шкодою чи збитками у розумінні статті 22 ЦК України. При цьому належним способом захисту права, яке позивач вважає порушеним, є звернення в суд в порядку адміністративного судочинства про зобов`язання виплатити суму пенсії. Відтак, стягнення заявленої суми у цьому спорі як майнової шкоди є подвійною відповідальністю за одне і те саме заповзання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим. 
Указує на відсутність доказів, які б підтверджували, що позивач після звільнення зі служби в органах внутрішніх справ подавав заяву про призначення йому пенсії та також відмови у її призначенні. 
Також вважає відсутніми у справі належні докази на підтвердження розміру матеріальної шкоди , зокрема, що грошове забезпечення на момент звільнення зі служби в органах внутрішніх справ становило 689,00 грн. При цьому, звертає увагу, що з рахуванням вимог п. «а» ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ» у 2022 році розмір грошового забезпечення не міг перевищувати 344,50 грн., а, відповідно, загальний розмір стягнення не міг перевищувати 83 213,37 грн. 
Доводить, що позивач не міг набути право на отримання грошової допомоги відповідно до п.10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393. Тоді як заявлений до стягнення розмір моральної шкоди вважає недоведеним та надмірним. 
Головне управління Національної поліції в Полтавській області також подало апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції.
Із підстав, попередньо викладених у доводах апеляційної скарги Управління Міністерства внутрішніх справи України в Полтавській області, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позов відмовити. Доводить, що ГУ Національної поліції в Полтавській області не є належним відповідачем у справі, оскільки не перебувало з позивачем у жодних правовідносинах та не порушувало його прав та інтересів. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Полтави від 08.05.2025 стягнути з Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області в особі Ліквідаційної комісії та з Головного управління Національної поліції в Полтавській області на користь держави судовий збір в сумі 13 420,00 грн. з кожного. 
Головне управління Національної поліції в Полтавській області та Управління Міністерства внутрішніх справи України в Полтавській області оскаржили додаткове рішення районного суду в апеляційному порядку. Посилаючи на його постановлення з порушенням норм процесуального та безпідставність позовних вимог по суті спору, просили відповідне судове рішення скасувати. 
12.08.2025 до Полтавського апеляційного суду надійшов відзив Міністерства внутрішніх справ України, яке підтримало апеляційні скарги відповідачів та наполягало на їх задоволенні. 
14.10.2025 позивач надіслав на адресу апеляційного суду відзив на апеляційні скарги, які просив залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, як законне та обґрунтоване. Розгляд справи просить проводити за його відсутності. 
У суді апеляційної інстанції представники відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 доводи апеляційних скарг підтримали, наполягаючи на їх задоволення з підстав, раніше детально викладених у скаргах.
Інші учасники судового процесу будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилися, що з огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідачів,перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
Із матеріалів справи убачається, що 25.03.2002 наказом Управління МВС України в Полтавській області №23о/с майора міліції ОСОБА_2 – начальника відділу ДСБЕЗ Кременчуцького міського управління, 25.03.2002 звільнено з органів внутрішніх справ за ст.64 п. «Ж» (за власним бажанням); зазначено, що вислуга років станом на 25.03.2002 складає в календарному обчисленні 17 років 07 місяців 24 днів, в пільговому обчисленні 19 років 01 місяць 25 днів. Безперервний стаж служби в ОВС складає 17 років 07 місяців 24 дні./а.с.10 т.1/
Управлінням МВС в Полтавській області (управління кадрового забезпечення) складено довідку про періоди проходження служби в органах внутрішніх справ ОСОБА_2 , а саме: 01.10.1986 – 22.05.1989 – курсант Вологодської спеціальної шкоди підготовки начальницького складу МВС СРСР; 22.05.1989-02.01.1991 – інженер з організації праці ВТК – 1 ВВТК – 1 Печерського УЛВТУ; 02.01.1991-10.09.1992 – оперуповноважений карного розшуку ВВС Лохвицького району Полтавської області; 10.09.1992-11.01.1993 – оперуповноважений відділення карного розшуку управління внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 11.01.1993-15.02.1993 – оперуповноважений відділення карного розшуку відділу внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 15.02.1993-01.03.1993 – оперуповноважений відділення карного розшуку відділу внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 01.03.1993-02.04.1993 – оперуповноважений оперативно-пошукової групи відділення карного розшуку кримінальної міліції відділу внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 02.04.1993-12.10.1993 – оперуповноважений відділення захисту економіки від злочинних посягань відділу внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 12.10.1993-20.07.1994 – оперуповноважений відділу державної служби по боротьбі з економічною злочинністю управління внутрішніх справ м.Хмельницький Хмельницької області; 20.07.1994-18.01.1995 –старший уповноважений відділу по боротьбі з кримінальним правопорушенням;18.01.1995-20.02.1995 – старший оперуповноважений відділення по боротьбі з кримінальним приховуванням прибутків від оподаткування відділу державної служби по боротьбі з економічною злочинністю Хмельницького МУ УМВС України в Хмельницькій області; 20.02.1995-28.07.1995 – оперуповноважений відділу тактичної розвідки і оперативних розробок в комерційних структурах та сфері зовнішньо-економічної діяльності УБОЗ УМВС України в Хмельницькій області; 28.07.1995-15.07.1996 – оперуповноважений відділу тактичної розвідки і оперативних розробок в комерційних структурах та сфері зовнішньо-економічної діяльності УБОЗ УМВС України в Хмельницькій області; 25.09.1998-15.07.1996 – начальник відділення державної служби по боротьбі з економічною злочинністю Хмельницького РВ УМВС України в Хмельницькій області; 25.09.1998-01.10.2000 – оперуповноважений відділу організації роботи зонального контролю та опрацювання оперативної інформації управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю УМВС України в Хмельницькій області; 01.10.2000-27.04.2001 – виконуючий обов`язки начальника відділення по боротьбі з базових галузях економіки, з нецільовим використанням бюджетних коштів у сфері приватизації та на фондовому ринку управління державної служби по боротьбі з економічною злочинністю УМВС України в Хмельницькій області; 27.04.2001-03.09.2001 – оперуповноважений групи державної служби по боротьбі з економічною злочинністю відділення спеціальної міліції при УМВС України в Полтавській області; 03.09.2001-25.03.2002 – начальник відділу державної служби по боротьбі з економічною злочинністю Кременчуцького МУ УМВС України в Полтавській області; з 25.03.2002 наказом УМВС в Полтавській області від 25.03.2002 звільнений за власним бажанням./а.с.11-12 т.1/
Головою ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області складено розрахунок вислуги років для призначення пенсії майора міліції ОСОБА_2 , за змістом якого вислуга років, що дає право на призначення пенсії станом на 25.03.2002 становить 20 років 00 місяців 04 дні, у т.ч.: час служби в календарному обчисленні – 17 років 07 місяців 24 дні, час роботи відповідно до п.15 розділу ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про національну поліцію»; час служби в пільговому обчисленні (без урахування вислуги років в календарному обчисленні) – 2 роки 04 місяці 10 днів. Вислуга років станом на 25.03.2002 для обчислення пенсії становить 20 років 00 місяців 04 дні./а.с.14-15 т.1/
11.05.2022 наказом МВС України в Полтавській області №732-о/с змінено пункт наказу УМВС України в Полтавській області від 25.03.2002 №23 о/с в частині звільнення зі служби за ст.64 п. «ж» за власним бажанням майора міліції ОСОБА_2 в частині оголошення пільгової вислуги. Уважати вислугу станом на 25.03.2002 у пільговому обчисленні – 20 років 00 місяців 04 дні./а.с.16 т.1/
19.08.2022 ГУ ПФУ в Хмельницькій області складено довідку №5800 у тім, що ОСОБА_2 із 11.05.2022 перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Хмельницькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». /а.с.17 т.1/
23.09.2022 Департамент персоналу МВС України повідомив ОСОБА_2 листом №М-11524/22 у тім, що відповідно до наказу начальника УМВС України в Полтавській області від 25.03.2002 №23 о/с його звільнено з органів внутрішніх справ з посади начальника відділу ДСБЕЗ Кременчуцького міського управління на підставі п.64 «ж» (за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та встановлено вислугу років у календарному обчисленні 17 років 07 місяців 24 дні, також зазначено, що у пільговому обрахуванні вислуга років складає 19 років 01 місяць 25 днів.
За наявною у МВС інформацією наказом голови ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області від 11.05.2022 №732 о/с внесено зміни в наказ цього УМВС №23 о/с у частині оголошення пільгової вислуги, а саме – 20 років 00 місяців 04 дні. Також зазначено, що звільнення з органів внутрішніх справ наказом начальника Управління МВС України в Полтавській області з посади начальника відділу ДСБЕЗ Кременчуцького міського управління, МВС України своїми діями не завдало позивачу матеріальної шкоди, отже підстави для її відшкодування відсутні./а.с.20-22 т.1/
17.10.2022 Департаментом пенсійного забезпечення, надання житлових субсидій та пільг листом №26233-27229/М-03/8-2800/22 повідомлено ОСОБА_2 , що на підставі документів Департаменту з пенсійних питань та соціального захисту Міністерства внутрішніх справ України, зокрема витягу з наказу про внесення змін від 11.05.2022 №732 о/с, останньому призначено пенсію за вислугу років./а.с.18-19 т.1/
17.02.2023 УМВС України в Полтавській області листом №144ах л.к.31а.з. надано інформацію про розмір та складові грошового забезпечення за період служби в Кременчуцькому МУ УМВС України в Полтавській області з 03.09.2001 по 24.03.2002./а.с.38-40 т.1/
31.05.2023 голова ліквідаційної комісії УМВС України в Полтавській області листом №М-4394л.к. повідомлено ОСОБА_2 про відсутність підстав для відшкодування йому ліквідаційною комісією суми неотриманої пенсії за період із 25.03.2002 по 11.05.2022. Тоді як питання нарахування і виплати одноразової грошової допомоги при звільненні не відноситься до повноважень ліквідаційної комісії УМВС./а.с.24-27 т.1/
04.07.2023 Кременчуцьке РУ поліції ГУ НП в Полтавській області повідомило ОСОБА_2 листом №107/М-781, що на момент несення ним служби у Кременчуцькому міському УМВС України в Полтавській області, саме ця юридична особа здійснювала усі розрахунки та виплати грошового забезпечення за рахунок коштів, що були у розпорядженні Кременчуцького МУ.
20.11.2019 до Єдиного державного реєстру юридичних осію, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про припинення Кременчуцького міського відділу УМВС України в Полтавській області; дані про наявність правонаступника відсутні. 
Рішення про ліквідацію Кременчуцького МВ (МУ) УМВС України в Полтавській області прийнято постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №730 і указана норма не містить норми щодо переходу завдань та функцій, прав та обов`язків вказаної юридичної особи до іншого органу виконавчої влади./а.с.28-29 т.1/
Слідчим Першого слідчого відділу (з дислокацією у м.Полтаві) ТУ ДБР у м.Полтаві Віктором Папу розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях за №620221700100000455 від 29.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України, №620221700100000456 від 29.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.366 КК України, №62022170100000457 від 29.12.2022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.364 КК України./а.с.32-36 т.1/
Додатком до позовної заяви є розрахунок інфляційного збільшення боргу за період із 25.03.2002 по 14.07.2023, за яким: кількість днів прострочення грошового заповзання склала 7782; сума боргу - 6 890,00 грн.; інфляційне збільшення – 68 398,27 грн.; всього 75 288,27 грн. /а.с.41-46 т.1/
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23.11.2023 справу передано за підсудністю до Октябрського районного суду м.Полтави. 
Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду./а.с.159-160 т.1/
Частково задовольняючи позовні вимоги районний суд виходив із підстав доведеності порушення відповідачами прав позивача, а також, що єдиним законним та належним способом захисту порушеного права буде стягнення матеріальної шкоди у розмірі 2 651 572,60 грн. та моральної шкоди, яка склала 20 000,00 грн. 
При вирішенні питання розподілу судових витрат суд першої інстанції керувався положеннями статті 141 ЦПК України.
Апеляційний суд із такими висновками суду першої інстанції не погоджується з таких підстав. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
З урахуванням цього правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16).
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19).
Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 378/596/16-ц, від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20).
У справі, яка переглядається у апеляційному порядку позивач пов`язує порушене право із тим, що державні службовці УМВС України в Полтавській області, а також члени ліквідаційної комісії КМВС України в Полтавській області при обчисленні вислуги років протиправно зменшили йому вислугу в пільговому обчисленні, а згодом протиправно відмовилися здійснити перерахунок пенсії, нарахованої у відповідності до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
При постановленні оскаржуваного рішення поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що недоотримана позивачем пенсія не може вважатися майновою шкодою в розумінні статті 1175 ЦК України, а відтак зазначені норми права не застосовуються до спірних правовідносин. Натомість, належним способом захисту порушеного права позивача є відшкодування шкоди у вигляді недоотриманої пенсії та стягнення моральної шкоди, як похідної вимоги. При цьому спір стосовно недоотриманої суми пенсії є публічно-правовим, оскільки виник з публічно-правових відносин за участю органу державної влади як суб`єкта владних повноважень, тому повинен розглядатися у порядку адміністративного судочинства. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 березня 2020 року у справі №757/63985/16 (провадження №14-556цс19).
       Установивши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту порушеного права, інші доводи апеляційних скарг в частині недоведеності підстав стягнення шкоди та її розміру, апеляційним судом до уваги не приймаються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області та Головного управління Національної поліції в Полтавській області підлягають задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню із постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.
Згідно із п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08.05.2025 слід визнати таким, що втратило чинність. 
Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області – задовольнити.
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області- задовольнити.
Рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 27 січня 2025 року – скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Управління Міністерства внутрішніх справ в Полтавській області в особі ліквідаційної комісії про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями– відмовити.
Додаткове рішення Октябрського районного суду м.Полтави від 08 травня 2025 року– визнати таким, що втратило чинність. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 31.10.2025.

Головуючий суддя                                                                 Л.І. Пилипчук

Судді                                                                                 Ю.В. Дряниця

                                                                               О.В. Чумак