ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
01 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 552/23430/23
провадження № 61-5808св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., 
Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Парфьонов Георгій Володимирович, державне підприємство «СЕТАМ», ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кострич Михайло Петрович, на рішення Приморського районного суду м. Одеси у складі судді Бондар В. Я. від 25 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Сєвєрової Є. С. від 08 квітня 2025 року,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В., державного підприємства «СЕТАМ» (далі - ДП «Сетам»), ОСОБА_3 та, змінивши свої позовні вимоги, просили суд:
-          визнати недійсними електронні торги з продажу майна згідно з протоколом проведення електронних торгів № 598470 від 30 жовтня 2023 року, реєстраційний номер лоту 536504, а саме частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;
-          визнати недійсними електронні (прилюдні) торги з продажу майна згідно з протоколом проведення електронних торгів № 598471 від 30 жовтня 2023 року, реєстраційний номер лоту 536505, а саме частини  трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;
-          витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь                  ОСОБА_1 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 ;
-          витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь                 ОСОБА_2 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є подружжям та власниками квартири АДРЕСА_2 .
Заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від                        14 листопада 2022 року у справі № 517/5/21 було задоволено позов 
АТ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 2 246 912,25 грн.
На підставі вищевказаного рішення 03 лютого 2023 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Парфьоновим Г. В. були відкриті виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2.
Ухвалою суду від 12 жовтня 2023 року ОСОБА_2 було поновлено строк на подання заяви про перегляд заочного рішення та призначено розгляд заяви на 25 жовтня 2023 року, у зв`язку із чим до приватного виконавця 13 жовтня 
2023 року була подана заява про зупинення виконавчих дій.
30 жовтня 2023 року належну позивачам квартиру було продано на прилюдних торгах ОСОБА_3 . 
Позивачі вважають торги недійсними, оскільки приватним виконавцем не здійснено пошук іншого майна позивачів, у той час як у позивачів є інше рухоме та нерухоме майно. Крім того, кредитні зобов`язання були забезпечені іпотекою, предметом якої є земельна ділянка, площею 0,15 га, кадастровий номер 5123755800:01:003:0837, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 .
Крім того зазначили, що вартість квартири визначена у п`ять разів менше, ніж середня ринкова вартість квартири такої площі. Суб`єкт оціночної діяльності не досліджував квартиру, що суперечить чинному законодавству. Крім того, на відчужену квартиру було накладено арешти ухвалами судів у кримінальних справах при розгляді клопотань слідчого, що однак не завадило приватному виконавцю виконавчого округу Одеської області Парфьонову Г. В. продати квартиру на прилюдних торгах.
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 08 квітня 
2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 відмовлено.
Судові рішення мотивовані тим, що вимоги про визнання недійсними електронних торгів є неналежним способом захисту, тому вони задоволенню не підлягають. Зазначили, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної квартири не дивлячись на те, що на цю квартиру був накладений арешт в межах кримінальних проваджень ухвалами Приморського районного суду м. Одеси та Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2023 року, про який він не знав, оскільки відповідні відомості були відсутні у державних реєстрах. Крім того, ОСОБА_3 придбав квартиру на електронних торгах в порядку виконання судового рішення, а тому вказана квартира не може бути у нього витребувана.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
06 травня 2025 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» від імені ОСОБА_2 - адвокат Кострич М. П. подав касаційну скаргу на вказані судові рішення, у якій просив їх скасувати та ухвалити нове, яким позов                   ОСОБА_1 , ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 11 липня 2018 року у справі № 509/5216/13-ц, від 02 серпня 2022 року у справі № 947/6698/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Також заявник оскаржує судові рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав (вказує на порушення судом норм процесуального права, оскільки суд апеляційної інстанції не дослідив зібрані у справі докази (пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).
В обґрунтування доводів касаційної скарги посилається на неправильне встановлення судами попередніх інстанцій обставин недобросовісності набувача і як наслідок неправильного застосування положень статей 387, 
388 ЦК України і вищевказаних висновків Верховного Суду.
Оскільки ОСОБА_1 касаційну скаргу на судові рішення не подавав, Верховний Суд не переглядає вказані судові рішення в частині відмови в задоволенні його позовних вимоги (стаття 400 ЦПК України).
Відзиви на касаційну скаргу
У липні 2025 року від ОСОБА_3 та приватного виконавця Парфьонова Г. В. надійшли відзиви на касаційну скаргу, в яких відповідачі посилаються на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених у справі судових рішень. Зазначаються, що прилюдні торги були проведені з дотриманням чинного законодавства. Крім того, набувач спірного майна ОСОБА_3 є добросовісним, оскільки у державних реєстрах були відсутні відомості про обтяження майна. 
У липні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому останній посилається на незаконність судових рішень. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 червня 2025 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 04 вересня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судом
11 жовтня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 придбали квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2002 року.
11 лютого 2016 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання споживчого кредиту у розмірі 2 059 108,04 грн.
У той же день, на забезпечення вищевказаного кредитного договору, між                 ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, предметом якого виступила земельна ділянка, площею 0,1500 га, кадастровий номер 5123755800:01:003:0837, що розташована за адресою:  АДРЕСА_3 .
Позивачка ОСОБА_2 була поручителем по вказаному кредитному договору.
Заочним рішенням Фрунзівського районного суду Одеської області від                          14 листопада 2022 року у справі № 517/5/21 було задоволено позов                             АТ «УкрСиббанк» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту у розмірі 2 246 912,25 грн.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. від 03 лютого2023 року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з приводу виконання виконавчого листа № 517/5/21, виданого 28 грудня 2022 року, боржником за яким є ОСОБА_1 .
Крім того, постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. від 03 лютого 2023року було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2 з приводу виконання виконавчого листа № 517/5/21, виданого 28 грудня 2022 року, боржником за яким є ОСОБА_2 .
13 жовтня 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. із заявою про зупинення виконавчих дій у зв`язку із розглядом судом заяви про перегляд заочного рішення та заяви про заміну сторони виконавчого провадження.
Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. від 13 жовтня 2023 року у виконавчому провадженні 
№ НОМЕР_2 було зупинено вчинення виконавчих дій.
Того ж дня, а саме 13 жовтня 2023 року ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси у справі № 523/18369/23 у зв`язку із розслідуванням кримінального провадження № 120231634900000705 за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 358 КК України, за фактом використання співробітниками АТ «УкрСиббанк» та ТОВ «ФК «Укртехфінанс» завідомо підроблених документів, з метою їх подальшого використання для неправомірного набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 , було накладено арешт на вищевказану квартиру.
Крім того, ухвалою від 13 жовтня 2023 року Приморський районний суд м. Одеси у рамках кримінального провадження наклав арешт та заборону на відчуження спірної квартири.
Ухвалою Фрунзівського районного суду Одеської області від 23 жовтня                     2023 року у справі № 517/5/21 було замінено первісного стягувача 
АТ «УкрСиббанк» на правонаступника - ТОВ «ФК «Укртехфінанс».
Постановами приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Г. В. від 25 жовтня 2023 року у виконавчому  провадженні                       № НОМЕР_1 та у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 було поновлено виконавче провадження та замінено первісного стягувача АТ «УкрСиббанк» на нового стягувача - правонаступника ТОВ «ФК «Укртехфінанс».
30 жовтня 2023 року було проведено електронні торги, за результатами яких переможцем став ОСОБА_3 , який запропонував за частку квартири 1 453 000 грн, про що свідчать протоколи № 598470 та № 598471 проведення електронного аукціону (торгів).
Тобто, загальна вартість, яку сплатив переможець торгів ОСОБА_3 , склала 2 906 000 грн.
31 жовтня 2023 року приватним нотаріусом відповідачу ОСОБА_3 було видано два свідоцтва про право власності по частці квартири АДРЕСА_2 .
31 жовтня 2023 року ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на спірну квартиру.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.
Щодо визнання недійсними електронних торгів
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.
Відповідно до частини першої статті 650 ЦК України особливості укладення договорів на біржах, аукціонах, конкурсах тощо встановлюються відповідними актами цивільного законодавства.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (частина перша статті 655 ЦК України).
Частиною четвертою статті 656 ЦК України встановлено, що до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів
Відповідно до статей 386, 387 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України встановлено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Власник із дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача. Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, і тим більше документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право. Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, із тих мотивів, що договір, рішення органу влади, певний документ, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними, або що позивач їх не оскаржив (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада                            2018 року в справі № 488/5027/14-ц (пункти 99-100), від 06 липня 2022 року в справі № 914/2618/16 (пункти 39, 42-44, 50), від 21 вересня 2022 року в справі                      № 908/976/19 (пункти 5.27, 5.36, 5.44, 5.46, 5.69, 6.5), від 28 вересня 2022 року в справі № 483/448/20 (пункти 9.65-9.66), від 15 лютого 2023 року в справі                                   № 910/18214/19 (пункт 9.47) та інших).
У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.
З огляду на зазначене, висновки судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсними електронних торгів, є правильними, оскільки зазначений спосіб захисту порушеного права власника за встановлених обставин цієї справи є неефективним, спрямований на уникнення застосування приписів статей 387, 388 ЦК України, а тому відповідні доводи касаційної скарги є помилковими.
Щодо вимог про витребування майна
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
За загальним правилом, закріпленим у статті 387 ЦК України, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.
Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Указана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача, однією з яких є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.
Разом з цим, відповідно до частини другої статті 388 ЦК України майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.
З урахуванням викладеного можна дійти висновку, що можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі
№ 367/2022/15-ц (провадження № 14-376цс18) зроблено висновок про те, що частина друга статті 388 ЦК України захищає права добросовісного набувача, який придбав майно, примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень. Тобто, на підставі частини другої статті 388 ЦК України майно не можна витребувати від добросовісного набувача тоді, коли воно було примусово реалізоване у порядку, встановленому для примусового виконання судових рішень.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) зроблено висновок про те, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що суттєво як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, не можуть вважатися такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном.
Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що ОСОБА_3 є добросовісним набувачем частини квартири 
АДРЕСА_2 , яка належала на праві власності 
ОСОБА_2 , протилежного позивачкою не доведено. 
Зазначена частка квартири була реалізована на електронних торгах, в порядку виконання судового рішення, а тому суди правильно вважали, що вона не може бути витребувана від відповідача в силу вимог частини другої статті 388 ЦК України.
Посилання у касаційній скарзі на те, що ОСОБА_3 знав про накладений арешт на квартиру ухвалами Приморського районного суду м. Одеси та Суворовського районного суду м. Одеси від 13 жовтня 2023 року були предметом оцінки судами попередніх інстанцій, які правильно зазначили, що такі відомості не було внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначене підтверджується інформаційною довідкою з реєстрів (а. с. 32, т. 1). 
Крім того, ухвалами Приморського районного суду м. Одеси та Суворовського районного суду м. Одеси відповідно від 16 листопада 2023 року та 16 січня 
2024 року скасовано арешти, заборони на відчуження спірної квартири, накладені ухвалами від 13 жовтня 2023 року, на які посилається позивач 
(а. с. 150-156, т. 1).
Отже, доказів недобросовісності набуття ОСОБА_3 спірної частини квартири на прилюдних торгах матеріали справи не містять.
Ухвалюючи рішення у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню. Встановивши те, що прилюдні торги відбулись без встановлення обставин, що можуть підтверджувати недобросовісність дій, які були вчинені на підставі цього рішення, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій справі в частині позовних вимог ОСОБА_2 .
Зазначене спростовує доводи касаційної скарги про те, що належна позивачці частина квартира вибула із її володіння поза її волею, а тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння відповідача на підставі статей 387, 388 ЦК України.
В цілому, доводи касаційної скарги висновків судів щодо вирішення справи по суті не спростовують, значною мірою зводяться до встановлення протилежних зазначеному обставин, тоді як встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16).
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча  пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну  відповідь  на  кожний  аргумент (рішення у справі «Ruiz Toriya v. Spaine», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «HIRVISAARI v. FINLAND», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).
У справі, що розглядається, вичерпно надано оцінку питанню правомірності реалізації майна на прилюдних торгах у порядку виконання судового рішення, з урахуванням наведених позивачем підстав на обґрунтування позову та фактичних обставин, встановлених у справі. Наявність у скаржника іншої точки зору на встановлені судами обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості ухвалених у справі рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь скаржника.
Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 липня 2023 року у справі № 233/4365/18, від 11 липня 2018 року у справі № 509/5216/13-ц, від 02 серпня 2022 року у справі № 947/6698/20 та інших, є безпідставними з огляду на те, що висновки, наведені в оскаржуваних судових рішеннях, не суперечать висновкам, викладеним у вказаних постановах суду касаційної інстанції, на які посилається заявник у касаційній скарзі.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуванісудові рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Кострич Михайло Петрович, залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 08 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                   Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                             О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович