ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 990/294/25
провадження № 11-307заі25
Велика Палата Верховного Суду у складі:
судді-доповідача Кривенди О. В.,
суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Дашутіна І. В., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Пількова К. М., Погрібного С. О., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.
розглянула в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2025 року у справі № 990/294/25 (судді Уханенко С. А., Кашпур О. В., Мельник-Томенко Ж. М., Смокович М. І., Радишевська О. Р.) за його позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія) про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст позовних вимог
1.           У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп?25 «Про затвердження кодованих результатів практичного завдання, виконаного 03-07, 10 та 11 лютого 2025 року (цивільна спеціалізація), 12-14 та 17?21 лютого 2025 року (кримінальна спеціалізація) кандидатами на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних загальних судах у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами)», стосовно нього, де за пунктом 1191 додатка до цього рішення кандидат з кодовим номером 0065820 набрав бал - 52 та за пунктом 1732 додатка кандидат з кодовим номером 0094867 набрав бал - 58;
- визнати протиправними та скасувати пункти 1, 2, 4 рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 89/зп-25 «Про затвердження декодованих результатів виконання практичного завдання учасниками конкурсу 03-07, 10 та 11 лютого 2025 року (цивільна спеціалізація), 12-14 та 17-21 лютого 2025 року (кримінальна спеціалізація), визначення загальних результатів першого етапу кваліфікаційного оцінювання «Складання кваліфікаційного іспиту» в частині, що стосується позивача (пункт 1025), зокрема, затвердження загальних результатів першого етапу «Складання кваліфікаційного оцінювання кандидатів на посади суддів апеляційних загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами), та відмови ОСОБА_1 в допуску до другого етапу кваліфікаційного оцінювання «Дослідження досьє та проведення співбесіди», визнання його таким, що не підтвердив здатності здійснювати правосуддя в апеляційних загальних судах, та припинення його участі у кваліфікаційному оцінюванні та оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 94/зп-23 (зі змінами) конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах;
- зобов`язати ВККС поновити участь позивача в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів в апеляційних судах з етапу виконання практичного завдання зі спеціалізації відповідного суду.
Рух справи у суді першої інстанції та короткий зміст рішення цього суду, яке оскаржується
2.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, встановивши, що позовну заяву подано з пропуском встановленого частиною восьмою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) строку, ухвалою від 02 липня 2025 року залишив її без руху на підставі частини першої статті 169 КАС України та надав позивачеві десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для усунення недоліків позовної заяви. 
3.           На виконання зазначеної ухвали ОСОБА_1 подав до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви, обґрунтовану тим, що про порушення своїх прав як учасник конкурсу він дізнався лише 24 червня 2025 року, тобто після отримання у поштовому відділені листа від Комісії, датованого 12 червня 2025 року, № 21-5008/25, до якого були долучені екзаменаційні відомості виконаного ним практичного завдання.
4.           Позивач наголошував, що до цього моменту він не знав і не міг знати, що під час оцінювання його практичного завдання Комісія порушила процедуру оцінки завдання, встановлену Методичними вказівками, затвердженими рішенням ВККС № 228/зп-24, та стверджував, що після опублікування 17 квітня 2025 року результатів іспиту він двічі звертався до ВККС із відповідними запитами.
5.           Так, у запиті від 25 квітня 2025 року позивач, зокрема, просив надати йому копії зошитів з практичним завданням, відповідно до якого він виготовляв судові рішення, копії цих рішень та усі документи, на підставі яких здійснювалася оцінка завдання. У запиті містилося й прохання повідомити, хто із членів ВККС перевіряв виконані позивачем практичні завдання, та надати відомості про виставлені кожним з них оцінки.
6.           Відповідь на цей запит  ОСОБА_1 отримав лише 23 травня 2025 року шляхом направлення на його електрону адресу листа № 21-4247/25, проте запитуваних документів надіслано не було. 
7.           Повторний запит на адресу Комісії позивач надіслав 29 травня 2025 року засобами поштового зв`язку. Відповідь на цей запит разом із запитуваними документами, як стверджував  ОСОБА_1 , йому було направлено 12 червня 2025 року, проте на той час він перебував у відпустці поза межами міста Дніпра, у зв`язку із чим зазначені документи отримав лише 24 червня 2025 року. 
8.           Посилаючись на те, що описані події спочатку відбувалися у межах визначеного законом місячного строку для звернення до адміністративного суду з позовом до ВККС, а після його спливу були обумовлені тим, що Комісія своїми діями та тривалим ненаданням запитуваних документів фактично сприяла тому, що строк звернення до суду було пропущено, ОСОБА_1 вважав, що діяв максимально добросовісно та намагався отримати необхідні документи у найкоротший строк. Однак можливість їх своєчасного отримання не залежала від його волі та дій, через що строки звернення до суду він пропустив з незалежних причин, а тому ці строки можуть бути поновлені.
9.           Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду ухвалою від 22 липня 2025 року визнав неповажними підстави для поновлення пропущеного процесуального строку, відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про поновлення пропущеного строку на звернення до суду та позовну заяву ОСОБА_1 до ВККС про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії, повернув позивачеві.
10.        Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із цим позовом 30 червня 2025 року із пропуском установленого процесуальним законом строку, оскільки оскаржувані рішення Комісія прийняла 17 квітня 2025 року.
11.        Суд критично оцінив доводи позивача на підтвердження поважності підстав пропуску строку звернення до суду про те, що він двічі (25 квітня та 29 травня 2025 року) звертався до Комісії щодо надання окремих документів, пов`язаних з оцінюванням практичного завдання, виконаного ним в процесі конкурсу, оголошеного на зайняття вакантних посад суддів апеляційних судів, а оскаржувані рішення Комісії було завантажено до його особистого кабінету суддівської кар`єри лише 25 червня 2025 року, а тому саме із цього моменту отримав реальну можливість ознайомитися з ними.
12.        Не взяв до уваги суд першої інстанції й аргумент позивача про перебування у відпустці з 02 червня по 04 липня 2025 року, оскільки, на думку суду, ця обставина не створює об`єктивної перешкоди для звернення до суду.
13.        Cуд першої інстанції дійшов висновку, що причини, наведені позивачем на обґрунтування недотримання строків звернення до суду, не дають достатніх і переконливих підстав для визнання їх поважними для поновлення строку звернення до адміністративного суду, а тому суд не вбачав підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про поновлення пропущеного процесуального строку.
Короткий зміст та обґрунтування апеляційної скарги
14.         ОСОБА_1 не погодився з таким судовим рішенням та звернувся до Великої Палати Верховного Суду (далі - Велика Палата) з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу як таку, що не ґрунтується на нормах процесуального закону, та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
15.        На думку апелянта, суд не надав належної оцінки його аргументам щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду.
16.        Зокрема, ОСОБА_1 твердить, що саме після отримання ним 24 червня 2025 року листа від ВККС, до якого були долучені екзаменаційні відомості, та ознайомлення із цими відомостями він дійшов висновку про порушення Комісією встановлених нею правил оцінювання практичних завдань.
17.        Наголошує на своїй добросовісній поведінці, яка полягала в намаганні якнайшвидше отримати від Комісії всі необхідні документи для встановлення наявності / відсутності порушених прав.
18.        На переконання апелянта, оскаржувана ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду обмежує йому доступ до правосуддя та позбавляє гарантованого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) права на справедливий судовий розгляд.
Позиція відповідача щодо апеляційної скарги
19.        Комісія подала відзив на апеляційну скаргу, у якому не погоджується з її доводами, вважає скаргу необґрунтованою, а тому просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
20.        Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач указує на правильність висновків суду першої інстанції щодо повернення позовної заяви, зазначивши, що позивач не вживав належних заходів щодо отримання копій оскаржуваних рішень Комісії в межах місячного строку для звернення до суду з позовом. Пасивна поведінка позивача щодо отримання оскаржуваних рішень не може вважатися поважною причиною пропуску строку звернення до суду з позовом.
Рух апеляційної скарги
21.        Велика Палата ухвалою від 28 серпня 2025 року відкрила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2025 року, а ухвалою від 02 жовтня 2025 року призначила справу до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) за наявними у справі матеріалами.
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
22.        Велика Палата дослідила наведені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї доводи, перевірила матеріали справи, переглянула оскаржуване судове рішення і дійшла висновку про таке.
23.        Положеннями статті 6 Конвенції визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
24.        У статті 55 Конституції України йдеться про те, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
25.        Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
26.        Відповідно до частини першої статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
27.        За правилами частини восьмої статті 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді відповідно до Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» встановлюється місячний строк.
28.         За частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.
29.        Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
30.        Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
31.        Розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).
32.        З аналізу зазначених вище законодавчих норм видно, що у випадку, коли особа вважає, що її права у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої ради правосуддя, ВККС під час процедури проведення добору кандидатів на посаду судді, конкурсу на посаду судді чи призначення на посаду судді були порушені, вона має право звернутися до суду в більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту в судовому порядку.
33.        Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
34.        Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно із частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що пропуск такого строку дійсно пов`язаний з об`єктивно непереборними обставинами чи істотними перешкодами.
35.        Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду передбачено статтею 123 КАС України, згідно із частиною першою якої у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду із заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.
36.        Якщо ж заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву (частина друга статті 123 КАС України).
37.        Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.
38.        Таким чином, суд перевіряє обставини пропуску строку на підставі клопотання особи, в якому наведено поважність причин пропуску строку, та поданих нею доказів, яким буде надано відповідну правову оцінку.
39.        Норми КАС України не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Тобто поняття «поважні причини пропуску процесуальних строків» є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду.
40.        У разі якщо особа не знала про допущене порушення, але з певної дати повинна була про нього дізнатись, перебіг строку обчислюється саме з моменту, коли особа повинна була дізнатись про відповідне порушення її прав. Законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
41.        Порівняльний аналіз словоформ «дізналася» та «повинна була дізнатися» дає підстави виснувати про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх прав. Щоб переконатися, що особа могла і повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод, інтересів), суд повинен установити обставини, які б беззаперечно свідчили, що обізнаність особи була ймовірною, а ступінь ймовірності був високим і достатнім для висновку, що строк звернення до суду особа пропустила з поважних причин.
42.        Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
43.        Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
44.        Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).
45.        ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права в такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
46.        У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення в їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Від судів вимагається вказувати підстави. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (параграф 41).
47.        У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].
48.        Як видно з матеріалів справи, суд першої інстанції, дослідивши та проаналізувавши наведені позивачем підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду, визнав їх неповажними та повернув ОСОБА_1 його позовну заяву.
49.        Велика Палата не погоджується із цим висновком Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду з огляду на таке.
50.        Предметом оскарження у цій справі позивач визначив рішення ВККС від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25, № 89/зп-25, ухвалені, зокрема, щодо нього під час проведення конкурсу на посаду судді в апеляційних судах.
51.        Отже, з огляду на предмет спірних правовідносин, у цьому випадку для звернення до суду повинен застосовуватися передбачений частиною восьмою статті 122 КАС України місячний строк.
52.        Суд першої інстанції встановив, що оскаржувані рішення ВККС опублікувала на своєму офіційному вебсайті в день їх прийняття - 17 квітня 2025 року.
53.        Відтак опублікування рішень презюмує, що їх зміст доведено до відома всіх зацікавлених осіб, а тому місячний строк на звернення до суду з позовом про оскарження цих рішень розпочався з наступного дня після того, як позивач міг дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, тобто з 18 квітня 2025 року.
54.        Водночас ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом 30 червня 2025 року, тобто з пропуском установленого процесуальним законом строку для вчинення такої процесуальної дії.
55.        Згідно з пунктом 4.15 Положення про порядок складання кваліфікаційного іспиту та методику оцінювання кандидатів, затвердженого рішенням Комісії від 19 червня 2024 року № 185/зп-24, учасник має право на ознайомлення з інформацією про власні відповіді на запитання тесту (бланком відповідей), зошитом для виконання практичного завдання та всіма оцінками за результатами складання ним іспиту (без інформації про оцінювачів).
56.        Як видно з матеріалів справи, вже через вісім днів після оприлюднення рішень ВККС, про які йшлося вище, а саме 25 квітня 2025 року, ОСОБА_1 , бажаючи бути обізнаним про мотиви ухвалення цих рішень, надіслав до Комісії запит з проханням надати йому копії зошитів з практичним завданням, відповідно до якого він виготовляв судові рішення, копії цих рішень та усі документи, на підставі яких здійснювалася оцінка завдання. У запиті містилося й прохання повідомити, хто із членів ВККС перевіряв виконане позивачем практичне завдання, та надати відомості про виставлені кожним з них оцінки.
57.        Проте відповідь на цей запит Комісія надала майже через місяць після його отримання, а саме 23 травня 2025 року, причому запитуваних ОСОБА_1 документів надіслано не було з посиланням на невідповідність запиту вимогам статті 16 Закону України від 1 червня 2010 року № 2297-VI «Про захист персональних даних».
58.        Не зволікаючи, 29 травня 2025 року ОСОБА_1 надіслав до ВККС повторний запит аналогічного змісту, відповідь на який разом із запитуваними документами Комісія надіслала 12 червня 2025 року. До відповідного поштового відділення зазначені документи надійшли 15 червня 2025 року, а вручені позивачеві 24 червня 2025 року одразу після його повернення до міста Дніпра.
59.        Велика Палата зауважує, що в питаннях застосування інституту строків в адміністративному процесі потрібно враховувати: 
- момент настання події, з якої має починатися відлік процесуального строку оскарження її протиправності;
- правничу ситуацію, яка б дозволяла з`ясувати, чи знала особа, право якої порушене, або мала б знати (дізнатися) про ухвалення, зокрема, певного рішення, яке спонукає до активних дій, до поведінки, націленої на своєчасний вибір форми та способу виправлення й усунення шкідливої дії цього рішення, але свідомо нічого не робить або сподівається на виправлення помилки тим, хто її допустив;
- умови, за яких мають вчинятися активні дії, спрямовані на реалізацію права на оскарження дій, бездіяльності чи рішення того, хто діями, бездіяльністю чи певним рішенням порушив права, свободи чи зачепив інтереси особи, яка про це стверджує, а також відбуватися своєчасне звернення за захистом порушеного права.
60.        Велика Палата звертає увагу, що можливість учасника справи реалізувати своє право на подання позову / заяви має корелювати з обізнаністю цієї особи з мотивами прийняття відповідного рішення. Обізнаність з правовими підставами та мотивами прийняття рішення зумовлює виникнення в особи інтересу у зверненні до суду щодо захисту своїх прав, свобод та інтересів у разі виявлення їх порушення, та в подальшому забезпечують змогу підготувати аргументовану позовну заяву.
61.        Не заперечуючи загального висновку суду першої інстанції про те, що позивач повинен був знати про оскаржувані рішення з моменту їх оприлюднення на офіційному сайті Комісії, Велика Палата зазначає, що саме після отримання відповіді від ВККС на повторний запит, ознайомлення з екзаменаційними відомостями оцінювання практичного завдання та іншими запитуваними документами, ОСОБА_1 отримав об`єктивну можливість визначитися з фактом наявності / відсутності порушення його прав та інтересів, вважаючи, що саме у запитуваних матеріалах містяться мотиви, які стали підставою для прийняття рішень від 17 квітня 2025 року № 87/зп-25, № 89/зп-23 [в частині, що стосується позивача].
62.        Отже, встановлені у справі обставини, а саме намагання позивача у найкоротші строки після оприлюднення оскаржуваних рішень Комісії ознайомитися з відповідними документами щодо оцінювання його практичного завдання,  нетривалий проміжок часу, упродовж якого відбулося звернення до суду з позовом після отримання відповіді від ВККС на повторний запит, свідчать про вжиття ОСОБА_1 активних дій, спрямованих на з`ясування підстав, з приводу яких прийнято оскаржувані рішення, що, на думку Великої Палати, може свідчити про поважність причин пропуску строку звернення до суду з адміністративним позовом.
63.        З огляду на наведене Велика Палата вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про неповажність підстав для поновлення строку звернення ОСОБА_1 до адміністративного суду з позовом.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
64.        Відповідно до пункту 4 частини першої статті 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
65.        Таким чином, оскаржувана ухвала Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду підлягає скасуванню з направленням справи до цього суду для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Керуючись статтями 292, 312, 315, 320, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1.                 Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
2.                 Ухвалу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 22 липня 2025 року у справі № 990/294/25 скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                                     О. В. Кривенда 
Судді:                                     О. О. Банасько                                           С. Ю. Мартєв
О. В. Білоконь                                            К. М. Пільков
О. Л. Булейко                                             С. О. Погрібний
І. А. Воробйова                                          Н. С. Стефанів
І. В. Дашутін                                               Т. Г. Стрелець
А. А. Ємець                                                 І. В. Ткач
Л. Ю. Кишакевич                                      О. С. Ткачук
В. В. Король                                                В. Ю. Уркевич
М. В. Мазур                                                 Н. В. Шевцова