Справа № 127/19953/25
Провадження № 22-ц/801/1957/2025
Категорія: 
Головуючий у суді 1-ї інстанції Федчишен С. А.
Доповідач:Матківська М. В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2025 року	Справа № 127/19953/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі:
Головуючого: Матківської М. В.
Суддів: Міхасішина І. В., Стадника І. М.
Секретар: Закернична А. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року за заявою представника позивача ОСОБА_2 – адвоката Мишковської Тетяни Миколаївни про забезпечення позову, подану у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, 
Ухвалу постановив суддя Федчишин С. А.
Ухвалу постановлено у відсутності сторін у м. Вінниця
Дата складання повного тексту ухвали – 30 червня 2025 року,

встановив:
У червні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, у якому просила стягнути з ОСОБА_1 на її користь компенсацію у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна – 4 892 940,00 грн. та судові витрати.
Разом із позовною заявою ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову, в якій просила вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстрованої за ОСОБА_1 та заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно неї.
Свою заяву обґрунтувала тим, що із відповідачем вона перебувала у шлюбі з 18 червня 2005 року по 29 березня 2022 року. У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час шлюбу подружжям набуто нерухоме майно:
- нежитлове приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 , зареєстроване за ОСОБА_1 24 липня 2020 року;
- нежитлове приміщення площею 120,0 кв. м. по АДРЕСА_3 ;
- 1/2 земельної ділянки площею 0,2002 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0157, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 , зареєстрована за відповідачем 07 травня 2021 року.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 11 листопада 2024 року у цивільній справі № 127/3930/22 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ЖБК «Авалон» про визнання договорів недійсними, скасування запису про право власності та поділ майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 про поділ майна подружжя та визнання особистою власністю майна, набутого під час шлюбу, позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на:
- 1/2 частину нежитлового приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 , 
- 1/4 частину земельної ділянки площею 0,2002 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0157, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на:
- 1/2 частину нежитлового приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 ,
- 1/4 частину земельної ділянки площею 0,2002 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0157, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 .
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Зустрічний позов задоволено частково.
Визнано об`єктом спільної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 :
- нежиле приміщення, комору на VІІ поверсі в другому під`їзді за адресою: АДРЕСА_5 .
В задоволенні решти вимог відмовлено.
Суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору відступлення прав за договором про сплату пайових внесків № ХІV/1/Т2/2/КО-506 від 30 липня 2018 року, додаткового договору № 1 до договору № ХІV/1/Т2/2/КО-506 від 30 липня 2018 року, договору № ХІV/1/Т2/2/КО-506 про сплату пайових внесків у ЖБК «Авалон-5», та скасування в Державному реєстрі речових прав запис № 43247701 про право власності на торгово-офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_6 .
Суд відмовив у цій частині позовних вимог ОСОБА_2 не з тих підстав, що ОСОБА_1 дотримався вимог СК України при відчуженні майнових прав на вказане приміщення, а тому, що не було спростовано презумпцію добросовісності набувача майна.
Виходячи із такого, оскільки приміщення є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то їх частки є рівними.
За таких обставин, оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поділу магазину не були задоволені з тих підстав, що суд не встановив відсутність добросовісності набувача за договором, яким майнові права на цей магазин було відчужено без згоди іншого з подружжя, то ефективним способом захисту є позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції.
Ціну позову у даній справі визначено на підставі звіту про ринкову вартість торгово-офісних приміщень № 50, загальною площею 117,0 кв. м., розміщених на першому поверсі багатоповерхового житлового будинку АДРЕСА_7 , та зареєстрованих за ОСОБА_4 , яка станом на дату оцінки 03 червня 2025 року, без врахування податку на додану вартість (ПДВ) складає 9 785 880,00 грн.
Отже позивач має право на грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості відчуженого майна – 4 892 940,00 грн.
Зважаючи на ціну позову, існує ризик з боку відповідача відчуження свого майна на користь третіх осіб, зняття (перерахування) коштів із своїх рахунків або вчинення інший дій, що значно ускладнить розгляд справи та відновлення прав позивача, за захистом яких вона звернулася, зробить його неефективним та створить умови для подальших судових спорів. Вважає, що вказаний ризик є обґрунтованим та додаткового доведення не потребує, що відповідає висновка Верховного Суду у подібних справах.
На день подання позову відповідачу на праві власності належить майно:
- 1/2 частина нежитлового приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 (перебуває під арештом від 28 листопада 2024 року, накладеному приватним виконавцем у ВН 76675044 при виконанні рішення суду про стягнення боргу за розпискою на користь ОСОБА_6 ); 
- 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2002 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0157, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 ;
- земельна ділянка площею 0,1403 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0184, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_8 ;
- квартира площею 80 кв. м., за адресою: АДРЕСА_9 .
Згідно експертного висновку про ринкову вартість квартири АДРЕСА_10 , ринкова вартість цієї квартири складає 4 094 645,00 грн.
Оскільки ціна позову – 4 892 940,00 грн. є вищою вартості квартири, належної відповідачу – 4 094 645,00 грн., не буде порушенням принципу співмірності і такий захід забезпечення позову в достатній мірі відповідатиме меті, яку переслідує позивач даним позовом.
З урахуванням викладеного і обставин, що стали підставою для звернення до суду з позовом, з огляду на наявність ризиків (відкрите виконавче провадження про стягнення боргу на користь іншої особи), а також на відсутність негативних наслідків для учасників спору та інших осіб, враховуючи, що незастосування заходів забезпечення позову може призвести до того, що обраний позивачем спосіб захисту не буде ефективним, оскільки у разі вчинення будь-яких дій щодо відчуження майна, буде неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову та зумовить необхідність подальшого звернення до суду з позовом про повернення майна (оскарження фраудаторного правочину), позивач просила задовольнити її заяву про забезпечення позову.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року заяву задоволено.
Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 та заборонено вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно неї.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , пославшись на порушення судом першої інстанції вимог матеріального та процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, постановити нове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 , зареєстровану за ОСОБА_1 та заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії відносно неї, відмовити.
Доводи апеляційної скарги полягають в тому, що належна на праві особистої приватної власності відповідачу квартира АДРЕСА_1 як нерухоме майно, безпосередньо не є об`єктом поділу спільного майна подружжя, тож і застосування щодо такої квартири заходу забезпечення позову у вигляді арешту, є недоцільним і таким, що розцінюється як надмірне, нічим не виправдане втручання у право власності ОСОБА_1 на вказане нерухоме майно, що було набуте ним на законних підставах і майже через два роки після розірвання шлюбу, тому є особистою приватною власністю відповідача та не є і не може бути предметом поділу спільного майна подружжя. Це спростовує висновок суду першої інстанції в тому, що накладення арешту на належну відповідачу квартиру охоплюється предметом позову.
У своїй заяві про забезпечення позову позивач наводить перелік належного відповідачу на праві власності іншого нерухомого майна, зокрема, майна, яке було передане йому у власність внаслідок поділу спільного майна подружжя за рішенням суду.
При цьому позивач жодним чином не аргументує своїх доводів тим, чому вона з усього наявного у відповідача майна обрала для застосування заходу забезпечення позов у вигляді арешту, саме на квартиру, яка набута відповідачем уже після розірвання між ними шлюбу.
Суд першої інстанції такі обставини не дослідив, власної правової оцінки їм не надав.
Крім цього позивачем до заяви про забезпечення позову не було додано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження наявності ризику вчинення відповідачем будь-яких дій, спрямованих на можливе ухилення від виконання відповідачем судового рішення, зокрема шляхом відчуження належного йому майна з метою позбавлення позивача права на отримання матеріального відшкодування за рішенням суду. Єдиним наведеним позивачем обґрунтуванням необхідності застосування заходів забезпечення позову є констатація наявності спору і нічим не обґрунтоване припущення, що відповідач може у будь-який момент відчужити належне йому майно з метою позбавлення позивача права на виконання рішення суду у разі можливого задоволення позову.
Суд першої інстанції в мотивувальній частині взагалі не навів жодного аргументу стосовно того, на підставі чого він дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача про необхідність забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну відповідачу квартиру.
У встановлений судом строк надійшов відзив від позивача ОСОБА_2 , у якому вона просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а законну та обґрунтовану ухвалу суду першої інстанції – без змін, врахувавши ціну позову, через що існує ризик з боку відповідача щодо відчуження свого майна на користь третіх осіб або примусового стягнення, а також просить врахувати наявність відкритого виконавчого провадження про стягнення боргу на користь ОСОБА_6 у розмірі 4,2 млн. грн. за рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 жовтня 2023 року, в рамках якого нерухоме майно, яке було предметом позову про поділ майна подружжя, зокрема 1/2 частина нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_2 площею 102,8 кв. м., перебуває під арештом від 28 листопада 2024 року, накладеним приватним виконавцем при виконанні рішення суду від 10 жовтня 2023 року.
У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Чернілевська Р. В. просить апеляційну скаргу задовільнити, ухвалу суду скасувати і відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.
Позивач ОСОБА_2 і її представник – адвокат Мишковська Т. М. заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просять її залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції – без змін.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали цивільної справи, прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив із того, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому утруднити чи зробити неможливими виконання рішення суду, а також врахував предмет позову та наведені у заяві доводи по обставинам справи, і виходив із того, що накладення арешту на спірне майно є співмірним із заявленими позивачем вимогами, та з огляду на виниклі між сторонами спірні правовідносини, що цілком охоплюється предметом позову.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін і інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Згідно роз`яснень у пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22 грудня 2006 року, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Як вбачається із матеріалів справи, позивач разом із заявою про забезпечення позову надала Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності відносно відповідача, згідно якого на день подання позову відповідачу ОСОБА_1 на праві власності належить майно:
- 1/2 частина нежитлового приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 ;
- 1/2 частина земельної ділянки площею 0,2002 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0157, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_4 ;
- земельна ділянка площею 0,1403 га кадастровий номер 0520684200:02:004:0184, з цільовим призначенням – для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_8 ;
- квартира площею 80 кв. м., за адресою: АДРЕСА_9 .
При цьому належна відповідачу 1/2 частина нежитлового приміщення площею 102,8 кв. м по АДРЕСА_2 , перебуває під арештом від 28 листопада 2024 року, що накладений приватним виконавцем у ВН 76675044 при виконанні рішення суду про стягнення боргу за розпискою на користь ОСОБА_6 . 
Звернувшись до суду із даним позовом, позивач у поданій заяві про забезпечення позову, окрім іншого зазначила про те, що вона замовила експертний висновок про ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 , яка зареєстрована і на праві власності належить відповідачу ОСОБА_1 , згідно якого ринкова вартість квартири склала суму 4 094 645,00 грн.
У поданій до суду позовній заяві ОСОБА_2 зазначила зміст позовних вимог: про стягнення грошової компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна; зазначила ціну позову: 4 892 940,00 грн., яку вона просила стягнути із відповідача ОСОБА_1 .
Встановивши, що між сторонами у справі дійсно існує спір щодо компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, суму такої частки позивач визначила в 4 892 940,00 грн., а невжиття заходів забезпечення позову у справі може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що забезпечення позову, шляхом накладення арешту на належну на праві власності відповідачу квартиру вартістю 4 094 645,00 грн. і встановлення заборони по вчиненню реєстраційних дій, є ефективним захистом прав сторони у справі на даному етапі розгляду спору між сторонами. 
Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують та полягають у фактичній незгоді з прийнятим процесуальним рішенням. Накладений арешт на квартиру та заборона вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо неї, ніяким чином не впливає на право користування та володіння квартирою її власником – відповідачем ОСОБА_1 , а отже права його не порушені.
Невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливими виконання рішення суду, тому забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру та забороною вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цієї квартири, є ефективним захистом прав сторони у справі. Цей спосіб забезпечення позову є співмірним, оскільки забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру і забороною вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо неї, не позбавляє власника права володіння нею, а також ніяким чином не впливає на його користування цією квартирою, що перебуває під арештом. При цьому враховано розумність та співрозмірність обмеження права власності, наслідки арешту майна, правову підставу для арешту майна, наявність обґрунтованої підозри в порушеннях та діях, які можуть істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.
За наведених обставин апеляційний суд вважає, що ухвала суду є законною і обґрунтованою, постановленою з дотриманням норм процесуального права, в зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.
На підставі викладеного і керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 30 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий	М. В. Матківська  	
Судді	І. В. Міхасішин  	
  	І. М. Стадник  	

Повний текст судового рішення складено 17 вересня 2025 року