ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
15 жовтня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 192/820/21 
провадження № 61-14085св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьоїсудової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Петрова Є. В., 
суддів: Грушицького А. І., Ігнатенка В. М., Калараша А. А., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи: 
позивач - Святовасилівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області, 
відповідачі: ОСОБА_1 , Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, 
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргуСвятовасилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2024 року у складі судді Щербини Н. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду                          від 09 жовтня 2024 року у складі колегії суддів Максюти Ж. І., Космачевської Т. В., Халаджи О. В. у справі за позовом Святовасилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання недійсними та скасування наказів, скасування рішення державного реєстратора, скасування державної реєстрації права власності з одночасним припиненням права власності, 
 
ВСТАНОВИВ: 
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2021 року Святовасилівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області (далі - Святовасилівська сільська рада) звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), в якому просила: 
 
- визнати недійсними та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 27 жовтня 2020 року № 4-11330/15-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» та наказ від 21 грудня 2020 року                                   № 4-13493/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», якими ОСОБА_1 було надано у власність земельну ділянку площею 1,5192 га, кадастровий номер 1225083500:01:001:0110, яка розташована на території села Святовасилівка Солонянського району Дніпропетровської області; 
 
- скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку; 
 
- скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 з одночасним припиненням її права власності на вказану земельну ділянку. 
 
Свої вимоги Святовасилівська сільська рада мотивувала тим, що на момент прийняття оспорюваних наказів земельна ділянка площею 1,5192 га з кадастровим номером 1225083500:01:001:0110 перебувала у межах села Святовасилівка Солонянського району Дніпропетровської області, а також включала розташовані на ній місця поховань. 
 
Отже, спірна ділянка на підставі положень статті 83 Земельного кодексу України (тут і далі - ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин),         статті 28 Закону України від 10 липня 2003 року № 1102-IV «Про поховання і похоронну справу» є земельною ділянкою комунальної форми власності, а тому                                      ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не мало повноважень на розпорядження цією землею, в тому числі щодо виділення її у власність ОСОБА_1 . 
 
Окрім того, наразі вказана земельна ділянка не використовується за цільовим призначенням, центральних вхід до кладовища перекритий, що створює перешкоди мешканцям села у проведенні поховань. Також на спірній ділянці, яка розташована у 300-метровій санітарно-захисній зоні, здійснюється продаж питної води, вживання якої може загрожувати здоров`ю населення. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Солонянський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 10 квітня                   2024 року у задоволенні позову Святовасилівської сільської ради відмовив. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що на території села Святовасилівка дійсно розташовані місця поховання та чотири кладовища. 
 
Однак згідно з відповіддю Управління містобудування та архітектури від 28 серпня 2023 року наявний на геопорталі містобудівного кадастру управління генеральний план села Єлізарове Солонянського району Дніпропетровської області (нині - село Святовасилівка) був розроблений у 1984 році, а інформація щодо затвердження генерального плану та встановлення меж цього населеного пункту в управлінні відсутня. 
 
У матеріалах справи немає доказів щодо виконання позивачем вимог наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 16 листопада 2011 року № 290 «Про затвердження Порядку розроблення містобудівної документації». 
 
Питання про те, чи існує перетин меж спірної земельної ділянки з межами села, землевпорядною експертизою не вирішено з огляду на те, що сторони не заявили відповідного клопотання, право на подання якого було роз`яснено судом. 
 
Позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами той факт, що спірна земельна ділянка під час вирішення питання про її виділення у власність ОСОБА_1 перебувала у межах села Святовасилівка та належала до земель комунальної форми власності, а тому відсутні підстави для скасування оспорюваних наказів. 
 
Крім того, суд першої інстанції вважав, що такий спосіб захисту як визнання недійсними та скасування наказів є неналежним з огляду на те, що задоволення такої вимоги не приведе до відновлення прав позивача на володіння спірною земельною ділянкою. 
 
Посилання сторони позивача на те, що в пояснювальній записці до проєкту відведення земельної ділянки, а також у завданні на розроблення проєкту вказано, що земельна ділянка відводиться за рахунок земель комунальної власності, суд не взяв до уваги, зазначивши, що відомості у вказаній документації є суперечливими та не є належними доказами щодо форми власності спірної земельної ділянки. 
 
Під час вирішення питання про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою та оформлення права власності ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області керувалося виключно офіційними даними, які містяться в Державному земельному кадастрі. Факт розташування кладовища на спірній території міг бути відомий розробнику проєктної документації фізичній особі - підприємцю (далі - ФОП) ОСОБА_2 , який не вжив відповідних заходів щодо внесення такої інформації до Державного земельного кадастру відповідно до вимог частини шостої статті 111 ЗК України. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Святовасилівської сільської ради про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та скасування державної реєстрації з одночасним припиненням її права власності, суд першої інстанції керувався тим, що позивач посилався на те, що спірна земельна ділянка накладається у трьох місцях на межі фактично діючого кладовища та у двох місцях має місця поховання, тому відповідно до положень Закону України «Про поховання та похоронну справу» такі землі, а саме ті, що містять місця поховання, належать до земель комунальної власності. 
 
Однак у матеріалах справи відсутні докази щодо вирішення позивачем відповідно до закону питання про відведення земельних ділянок для організації місць поховання, про створення ритуальної служби або створення спеціалізованого комунального підприємства чи спеціалізованої госпрозрахункової інформаційної служби, а також про виконання положень «Гігієнічних вимог щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України», норм «Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань». 
 
За результатами дослідження відеодоказів з`ясовано, що на території села Святовасилівка фактично існує кладовище, що сторони не заперечували. Проте позивач не визначив ані межі вказаного кладовища, ані порядок поховання тіл померлих. Отже, фактично поховання у селі Святовасилівка здійснюється самочинно, при цьому суб`єкт, який визначає місця для поховання, невідомий. 
 
Суд наголосив, що місця для поховання повинні бути організовані з дотриманням усіх санітарних норм, інакше такі місця є місцями стихійного та самочинного поховання, що є прямим порушенням вимог чинного законодавства. 
 
Отже, оскільки позивач не довів наявності у нього права власності або права користування спірною земельною ділянкою та не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин законного облаштування кладовища, визначення його меж, а також меж села, підстави для задоволення решти позовних вимог також відсутні. 
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 09 жовтня 2024 року апеляційну скаргу Святовасилівської сільської ради залишив без задоволення, а рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2024 року - без змін. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги 
 
У жовтні 2024 року Святовасилівська сільська рада подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
 
На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України      (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 31 липня 2019 року у справі № 813/4701/16, від 03 березня 2021 року у справі № 910/12366/18, від 08 липня 2022 року у справі № 159/4851/15, від 15 лютого 2023 року у справі № 297/2874/17,    від 21 березня 2023 року у справі № 460/9602/20, від 20 вересня 2023 року у справі № 592/11227/20, від 06 березня 2024 року у справі № 716/662/16, від 10 квітня           2024 року у справі № 369 4912 18, від 04 вересня 2024 року у справі № 910/8317/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди не дослідили зібрані у справі докази та встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389, пункти 1, 4 частини третьої статті 411 ЦПК України). 
 
Касаційну скаргу Святовасилівська сільська рада мотивувала тим, що на території села Святовасилівка (раніше - село Єлізарове) вже протягом тривалого часу розташоване діюче сільське кладовище, яке передбачене генеральним планом                1984 року та іншою містобудівною і землевпорядною документацією, копії якої наявні у матеріалах справи. Відповідно до вимог закону навколо кладовища визначена санітарно-захисна зона. 
 
Проєкт землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства розроблений таким чином, що спірна ділянка, яка отримала кадастровий номер 1225083500:01:001:0110, включає територію сільського кладовища та місця захоронення, зокрема Архімандрита Рафаїла . Після його смерті послідовники створили культ отця Рафаїла , який діє з 2016 року та базується на кладовищі, обрядові дії проводяться безпосередньо на місці захоронення священника. Тобто захоплення місця цього поховання і ще частини кладовища для обмеження до нього доступу звичайних жителів було основною метою приватизації земельної ділянки. 
 
У зв`язку із захопленням частини кладовища виникла проблема доступу місцевих жителів до кладовища, адже ОСОБА_1 перекрила єдиний центральний вхід до нього. Наведене перешкоджає процесу поховання та догляду за могилами померлих. 
 
До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів, зокрема й кладовища. Землі, на яких розташовані місця поховання, є об`єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду. На території місця поховання не можуть бути розташовані об`єкти іншої, крім комунальної форми власності. 
 
Захоплення такої території та її приватизація є прямим порушенням статті 83 ЗК України та статті 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу», що порушує права сільської ради та всіх членів територіальної громади незалежно від того, чи зареєстрована така земельна ділянка як земля комунальної власності. 
 
Наявність на території спірної земельної ділянки місць поховання є встановленим фактом, визнаним судами першої та апеляційної інстанцій. Так, в оскаржуваній постанові апеляційний суд зазначає, що позивач долучив до матеріалів справи генеральний план села Єлізарове, яке було перейменоване в село Святовасилівка, з експлікацією та розшифровкою умовних позначень, де пунктиром відображені межі села, а також Науково-технічну документацію з формування території та встановлення меж Єлізарівської сільської ради 1993 року та Технічну документацію з коригування нормативно-грошової оцінки земель села за 2012 та 2019 роки, згідно з якими на території спірної земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , фактично розташовані два місця, які можна ідентифікувати як поховання, а також відбувається у трьох місцях накладання меж спірної земельної ділянки на межі фактично розташованого кладовища, що також підтверджується висновком судового експерта ОСОБА_6. 
 
Накладення кладовища та земельної ділянки ОСОБА_1 , а також потрапляння на спірну земельну ділянку захоронень, підтверджено висновком судової земельно-технічної експертизи від 21 квітня 2023 року № 35-23. 
 
Тобто суди попередніх інстанцій установили наявність захоронень на території спірної земельної ділянки та накладення її на територію кладовища, однак не застосували норму права, яка підлягає застосуванню за таких обставин. 
 
Наявність санітарно-захисної зони свідчить не лише про фактичне існування кладовища, але й про те, що воно має офіційне визнання. 
 
Враховуючи, що спірна земельна ділянка на момент прийняття оспорюваних наказів перебувала в комунальній власності (розташована у межах села Святовасилівка та включає територію сільського кладовища разом із місцями поховання), тому розпорядником земельних ділянок сільськогосподарського призначення згідно зі статтею 122 ЗК України була Святовасилівська сільська рада, а не ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області. 
 
У наданому ОСОБА_1 проєкті землеустрою, який суди безпідставно взяли до уваги, зазначено про державну форму власності земельної ділянки площею 0,3500 га з категорією угідь - пасовища, яка візуально має іншу конфігурацію. Тобто цей проєкт землеустрою не стосується земельної ділянки, яка є предметом спору (має іншу площу та вид земель), тому є неналежним та недопустимим доказом. 
 
Вважає, що надана ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області проєктна документація є єдиним варіантом редакції проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з кадастровим номером 1225083500:01:001:0110 за рахунок земель комунальної власності, адже саме цей проєкт був наявний на стадіях його погодження та затвердження. 
 
На підставі оскаржуваних наказів було здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку, тому вимоги про визнання оспорюваних наказів недійсними як окремий спосіб захисту поновлення порушених прав можуть бути предметом розгляду в судах. Отже, обраний позивачем спосіб захисту є належним та ефективним. 
 
Аргументи інших учасників справи 
 
У листопаді 2024 року  ОСОБА_1 через представника ОСОБА_5 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити цю скаргу без задоволення, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до вимог чинного законодавства України, з урахуванням всіх фактичних обставин справи. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Верховний Суд ухвалою від 23 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Солонянського районного суду Дніпропетровської області. 
 
03 грудня 2024 року матеріали справи № 192/820/21 надійшли до Верховного Суду. 
 
Верховний Суд ухвалою від 06 жовтня 2025 року призначив справу до судового розгляду. 
 
Фактичні обставини, з`ясовані судами 
 
19 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області із клопотанням про надання дозволу на розробку проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства орієнтовно площею 2,0 га за межами населеного пункту на території Святовасилівської сільської ради Дніпропетровської області (том 1, а. с. 183). 
 
27 жовтня 2020 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області видало наказ № 4-11330/15-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», яким надало ОСОБА_1 дозвіл на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої за межами населеного пункту на території Святовасилівської сільської ради Дніпропетровської області, орієнтовний розмір 2,0 га, з цільовим призначенням (01.03) - для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 183). 
 
На підставі зазначеного наказу ФОП ОСОБА_2 виготовив проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства (том 1, а. с. 175-210). У пояснювальній записці до проєкту вказано, що земельна ділянка відводиться за рахунок земель державної власності та розміщена за межами населеного пункту на території Святовасилівської сільської ради Дніпропетровської області (том 1, а. с. 177). У завданні на розробку проєкту також зазначено, що форма власності земельної ділянки - державна (том 1, а. с. 181). 
 
На виконання ухвали суду першої інстанції про витребування доказів від Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, яке здійснило погодження проєкту відповідно до Тимчасового порядку взаємодії між територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру на період реалізації пілотного проєкту із запровадженням принципу екстериторіальності погодження документації із землеустрою територіальними органами Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру під час погодження документації із землеустрою, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 серпня 2016 року № 580, надійшов проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 для ведення особистого селянського господарства, в пояснювальній записці до якого та у завданні на розроблення проєкту зазначено, що земельна ділянка відводиться за рахунок земель комунальної власності (том 2, а. с. 13-45). 
 
ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області наказом від 21 грудня 2020 року   № 4-13493/15-20-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» надало ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 1,5192 га, кадастровий номер 1225083500:01:001:0110, а згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав 29 грудня 2020 року таке право власності було зареєстровано державним реєстратором Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Юрченком Д. С. на підставі вказаного наказу (том 1, а. с. 49). 
 
Позивач долучив до матеріалів справи Генеральний план села Єлізарове, яке було перейменоване в село Святовасилівка, з експлікацією та розшифровкою умовних позначень, де пунктиром відображені межі села, а також Науково-технічну документацію з формування території та встановлення меж Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області 1993 року та Технічну документацію з коригування нормативно-грошової оцінки земель села Єлізарово за 2012 та 2019 роки, з яких відомо, що на території спірної земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_1 , фактично розташовані два місця, які можна ідентифікувати як поховання, а також у трьох місцях відбувається накладання меж спірної земельної ділянки на межі фактично розташованого кладовища (том 3, а. с. 106), що також підтверджується висновком судового експерта ОСОБА_6. 
 
Допитана у суді першої інстанції експерт ОСОБА_6 пояснила, що її висновки були зроблені виключно у зв`язку із візуальним оглядом місцевості, а питання про те, чи накладаються межі двох спірних земельних ділянок (кладовища та земельної ділянки ОСОБА_1 ), можливо вирішити під час проведення землевпорядної експертизи. 
 
У листі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 14 вересня 2021 року зазначено, що відповідно до наявних даних відділу № 2 управління у Дніпровському районі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області інформація щодо встановлення межі, плану зонування території або детального плану території села Святовасилівка відсутня, а за відомостями програмного забезпечення Державного земельного кадастру «Національна кадастрова система» запитувана земельна ділянка з кадастровим номером 1225083500:01:001:0110 не розташована у межах адміністративно-територіальної одиниці села Святовасилівка (том 1, а. с. 151). 
 
Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 13 вересня           2023 року проєкт землеустрою щодо встановлення (зміни) меж села Святовасилівка не виготовлявся, а межі села відведені відповідно до Науково-технічної документації з формування території та встановлення меж Єлізарівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області 1993 року, розробленої Дніпропетровською філією Інституту землевпорядкування Української академії аграрних наук (том 3, а. с. 236). 
 
У зазначеній Науково-технічній документації вказано про наявність чотирьох кладовищ на території Єлізарівської сільської ради. Відомості про наявність кладовищ також містяться в Технічній документації з коригування нормативно-грошової оцінки земель села Єлізарово за 2012 та 2019 роки (том 4, а. с. 64, 128, 129). 
 
Згідно з відповіддю Управління містобудування та архітектури від 28 серпня 2023 року № 674/0/253-23 в організації наявний на геопорталі містобудівного кадастру управління генеральний план села Єлізарове Солонянського району Дніпропетровської області (нині - село Святовасилівка), який був розроблений у             1984 році, але інформація щодо затвердження генерального плану та встановлення меж населеного пункту в управлінні відсутня (том 4, а. с. 29). 
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
 
За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті. 
 
Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
 
За змістом статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення повною мірою не відповідають. 
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. 
 
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). 
 
Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду                                   від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). 
 
Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 78 ЗК України право власності на        землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. 
 
Відповідно до частин першої та другої статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється, зокрема, у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності. 
 
Суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності;               в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності (стаття 80 ЗК України). 
 
Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності (частина перша статті 81 ЗК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. 
 
Відповідно до статті 122 ЗК України вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування. 
 
Аналізуючи наведені норми у їх сукупності, можна дійти висновку, що прийняття органом виконавчої влади чи органом місцевого самоврядування ненормативного акта породжує виникнення правовідносин, пов`язаних із реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів у сфері земельних правовідносин. Тобто рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування є підставою для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків фізичних та юридичних осіб (постанова Верховного Суду від 08 липня 2022 року у справі № 159/4851/15-ц (провадження № 61-1170св22), на яку посилався заявник у касаційній скарзі). 
 
Відповідно до частин першої-четвертої статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування. Земельні ділянки державної власності, які передбачається використати для розміщення об`єктів, призначених для обслуговування потреб територіальної громади (комунальних підприємств, установ, організацій, громадських пасовищ, кладовищ, місць знешкодження та утилізації відходів, рекреаційних об`єктів тощо), а також земельні ділянки, які відповідно до затвердженої містобудівної документації передбачається включити у межі населених пунктів, за рішеннями органів виконавчої влади передаються у комунальну власність. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізації відходів тощо). 
 
Обмеження у використанні земель (крім обмежень, безпосередньо встановлених законом та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами) підлягають державній реєстрації в Державному земельному кадастрі у порядку, встановленому законом, і є чинними з моменту державної реєстрації. Обмеження у використанні земель, безпосередньо встановлені законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, є чинними з моменту набрання чинності нормативно-правовими актами, якими вони були встановлені (частина четверта статті 111 ЗК України). 
 
Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про поховання та похоронну справу» правову основу діяльності в галузі поховання становлять Конституція України, цей Закон, інші закони України, міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також інші нормативно-правові акти, що приймаються на виконання законів України. 
 
Місце поховання - кладовище, крематорій, колумбарій або інша будівля чи споруда, призначена для організації поховання померлих. Кладовище - це відведена в установленому законом порядку земельна ділянка з облаштованими могилами та/або побудованими крематоріями, колумбаріями чи іншими будівлями та спорудами, призначеними для організації поховання та утримання місць поховань (стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу»). 
 
Основні правила розміщення кладовищ в Україні були закріплені в «Тимчасових санітарних правилах щодо влаштування та утримання кладовищ», затверджених           24 березня 1977 року Головним державним санітарним лікарем СРСР. Ці правила встановлювали вимоги до санітарно-захисних зон, розміщення кладовищ подалі від житлових зон та джерел водопостачання, а також забороняли будівництво на території кладовищ об`єктів, не пов`язаних із похоронним обслуговуванням. 
 
Постановою Головного державного санітарного лікаря України від 01 липня 1999 року № 28 затверджено Державні санітарні правила та норми «Гігієнічні вимоги щодо облаштування і утримання кладовищ в населених пунктах України» ДСанПіН            2.2.2.028-99, що включають основні гігієнічні вимоги щодо планування нових, утримання і санітарного упорядкування діючих кладовищ в населених пунктах України. 
 
Відповідно до пункту 3.5 указаних ДСанПіН кладовища повинні бути розміщені в приміській зоні міських поселень і поблизу місць розташування сіл. Санітарно-захисна зона від території кладовища традиційного поховання і крематорію до житлових і громадських будівель, зон відпочинку, а також колективних садів та городів повинна бути не меншою 300 м (Державні санітарні правила № 379/1404). 
 
Обов`язки із забезпечення охорони, планування та впорядкування територій місць поховання на підставі вимог частини п`ятої статті 8, частини другої статті 23, статті 31 Закону України «Про поховання та похоронну справу» покладено на органи місцевого самоврядування та їх виконавчі органи. 
 
Відповідно до частини другої статті 23 Закону України «Про поховання та похоронну справу» виконавчі органи сільських, селищних, міських рад забезпечують планування та впорядкування території місць поховання згідно з генеральними планами забудови відповідних населених пунктів та іншої містобудівної документації з дотриманням обов`язкових містобудівних, екологічних та санітарно-гігієнічних вимог. 
 
Згідно зі статтею 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу» землі, на яких розташовані місця поховання, є об`єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду. На території місця поховання не можуть бути розташовані об`єкти іншої, крім комунальної форми власності, за винятком випадків, передбачених статтею 29 цього Закону. 
 
Відповідно до статті 173 ЗК України межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій. Межі району, села, селища, міста, району у місті встановлюються і змінюються за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж адміністративно-територіальних одиниць. Проекти землеустрою щодо зміни меж населених пунктів розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів. Включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками, крім земельних ділянок, визначених частиною четвертою цієї статті. Землі та земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися у комунальну власність), переходять у власність територіальної громади. Рішення про встановлення меж населеного пункту та витяги з Державного земельного кадастру про межу відповідної адміністративно-територіальної одиниці та про відповідні земельні ділянки, право власності на які переходить до територіальної громади, є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на такі земельні ділянки. 
 
У частині другій статті 174 ЗК України було визначено, що рішення про встановлення і зміну сіл, селищ, які входять до складу відповідного району, приймаються районною радою за поданням відповідних сільських, селищних рад. 
 
Відповідно до частини четвертої статті 53 Закону України «Про землеустрій» проєкти землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів підлягають погодженню в порядку погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та затверджуються сільськими, селищними, міськими радами. Земельні ділянки державної власності, включені в межі населеного пункту (крім земель, які не можуть передаватися в комунальну власність), переходять у власність територіальної громади за проектами землеустрою щодо встановлення (зміни) меж населених пунктів, які розробляються з урахуванням генеральних планів населених пунктів та затверджуються сільськими, селищними, міськими радами. 
 
Генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів. Рішення про розроблення генерального плану приймає відповідна сільська, селищна міська рада. 
 
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові      від 27 вересня 2017 року у справі № 391/1055/14-ц (провадження № 6-2686цс16), межі населеного пункту вважаються встановленими, а органи місцевого самоврядування набувають права розпоряджатися земельними ділянками, які відповідно до розроблених проєктів щодо встановлення меж відповідної сільської, селищної, міської ради включаються до їх територій, після встановлення (винесення) меж території населеного пункту в натурі (на місцевості), закріплення меж території межовими знаками та внесення відомостей про земельну ділянку до державного земельного кадастру, якщо межі населеного пункту не були встановлені / змінені в іншому порядку, передбаченому законодавством, яке діяло на час утворення населеного пункту, його розбудови та/або зміни меж. 
 
Згідно з пунктами 3-5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України                      від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року (тут і далі - Закон № 5245-VI в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються:             а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу. У державній власності залишаються: а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності; які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук; які належать до земель оборони; б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті «а» пункту 3 цього розділу. Державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно із статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку. 
 
За правилами пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 5245-VI у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками. 
 
У статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 
 
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
 
Згідно з усталеною практикою Верховного Суду у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
 
Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду. 
 
За змістом статті 6 ЦПК України суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак. 
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
 
Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 76-78, 81, 83, 84, 87, 89, 228, 235, 263-265 ЦПК України, визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався під час вирішення позову (дослідження обґрунтованості, наявності доказів, що їх підтверджують). 
 
Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення у справі неможливо. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що позивач не довів наявності у нього права власності або права користування спірною земельною ділянкою та не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин законного облаштування кладовища, визначення його меж, а також меж села. 
 
Однак суд першої інстанції, всупереч частині п`ятій статті 12 ЦПК України, не перевірив належним чином підстави передання спірної земельної ділянки у власність  ОСОБА_1 , а також не дослідив наявність будь-яких обмежень щодо користування земельною ділянкою на час її виділення з урахуванням того, що у матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивач облаштував нове кладовище або порушив містобудівні, екологічні та санітарно-гігієнічні вимоги під час забезпечення планування та впорядкування території місць поховання. 
 
Крім того, суд не дослідив матеріали землевпорядної справи, залишивши поза увагою, що підготовчі роботи з передання земельної ділянки у приватну власність включають, зокрема, аналіз матеріалів проєкту відведення земельної ділянки; підготовку виписки з земельно-облікових документів про площу земельної ділянки; аналіз висновку державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки (крім випадків відчуження земельної ділянки із земель приватної власності); підбір планово-картографічних матеріалів та збирання інформації про опорну геодезичну мережу; проведення рекогносцирування по зовнішній межі земельної ділянки. 
 
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції, не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, зокрема не перевірив правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване кладовище, і не спростував доводів сторони позивача про фактичне існування кладовища, його належне функціонування та офіційне визнання відповідними органами, що підтверджується наявністю санітарно-захисної зони навколо нього, державна реєстрація якої була проведена ще 01 січня 2000 року. 
 
Для правильного вирішення справи встановлення зазначених обставин є визначальним, оскільки до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів, зокрема землі, на яких розташовані кладовища. Такі землі є об`єктами права комунальної власності і не підлягають приватизації або передачі в оренду. Самовільне зайняття зазначеної території або її передання у приватну власність є прямим порушенням вимог статті 83 ЗК України та статті 28 Закону України «Про поховання та похоронну справу». 
 
З огляду на викладене оскаржувані судові рішення про відмову у задоволенні позову не можуть вважатися законними та обґрунтованими, оскільки такий висновок судів є передчасним, зроблений на підставі неповного з`ясування фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи. 
 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватися вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. 
 
Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. 
 
Всебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово вказував на те, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
В оскаржуваних рішеннях суди першої та апеляційної інстанцій достатньою мірою не виклали мотиви, на яких вони ґрунтуються, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді заслухані, тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України», «Суомінен проти Фінляндії»). 
 
У контексті зазначеного Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій допустили поверховий підхід до вирішення спору, у зв`язку з чим дійшли передчасних висновків про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову з наведених в оскаржуваних рішеннях мотивів. 
 
Водночас з огляду на положення статті 400 ЦПК Українищодо меж розгляду справи касаційним судом Верховний Суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанцій, а отже, не має можливості вирішити спір по суті та ухвалити нове рішення за результатами касаційного перегляду цієї справи. 
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. 
 
Враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів суди обох інстанцій не встановили фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення по суті спору не можуть вважатися законними і обґрунтованими, а тому підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Верховний Суд узяв до уваги тривалий час розгляду судами цієї справи, однак з метою дотримання принципівсправедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), дійшов висновку про передання справи на новий розгляд до суду першої інстанції для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи. 
 
Під час нового розгляду суду першої інстанції належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального та процесуального права, дослідити і належним чином оцінити надані сторонами докази, дати правову оцінку доводам та запереченням сторін і ухвалити законне та справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону. 
 
Щодо судових витрат 
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року у справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028сво18) наведено висновок про те, що у разі якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. У разі якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з направленням справи на розгляд до суду першої / апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Враховуючи, що у цій справі Верховний Суд не змінив рішення судів першої та апеляційної інстанцій та не ухвалив нове, а направив справу на новий розгляд, то відсутні підстави для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції. 
 
Отже, у цьому конкретному випадку судові витрати, в тому числі понесені сторонами у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції, мають бути перерозподілені за результатами нового розгляду справи судом першої інстанції, тобто за загальними правилами розподілу судових витрат. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу Святовасилівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області задовольнити частково. 
 
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 10 квітня             2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 09 жовтня 2024 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач | Є. В. Петров
Судді | А. І. Грушицький
| В. М. Ігнатенко
| А. А. Калараш
| І. В. Литвиненко