УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 755/14880/24
провадження № 51-3689ск25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду 
від 19 червня 2025 року в кримінальному провадженні № 12024100040001579 щодо 
ОСОБА_4 ,  
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя 
АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 308 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2024 року 
ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за частинами 1, 2 ст. 308 КК 
до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 308 КК - на строк 3 роки, ч. 2 
ст. 308 КК - на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з доступом до наркотичних засобів та психотропних речовин, на строк 3 роки та з конфіскацією майна.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з доступом до наркотичних засобів та психотропних речовин, на строк 3 роки та з конфіскацією майна.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат 
у кримінальному провадженні.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 01 листопада 2023 року, страждаючи на психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів, розпочав лікування ТОВ «МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР «ГАРМОНІЯ», яке зареєстровано та знаходиться на просп. Леоніда Каденюка (Юрія Гагаріна), 2/35 
у м. Києві, де йому, згідно висновку ЛКК від 01 листопада 2023 року було встановлено діагноз «психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіоїдів. Синдром залежності в даний час під клінічним спостереженням на підтримуючій або замісній терапії(F.11.22)», у зв`язку із чим він був прийнятий на програму замісної підтримувальної терапії, уклавши із вказаним медичним закладом Договір 
про надання медичних послуг б/н, засвідчивши тим самим, що на момент підписання цього договору та під час проходження лікування він не знаходиться 
на обліку та лікуванні в інших закладах охорони здоров`я такого ж профілю (п.1.3 Договору), в рамках якої за призначенням лікаря почав отримувати для прийому лікарський засіб «Tab.Methadonе ZN», що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон, відповідно до Порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 200 від 27 березня 2012 року. В подальшому у ОСОБА_4 , який, дізнавшись про спрощений порядок функціонування програми замісної підтримуючої терапії та відсутність єдиної бази даних пацієнтів, які на ній перебувають, не маючи реального наміру лікування від наркотичної залежності внаслідок вживання опіоїдів, а також всупереч підписаним зобов`язанням щодо 
не перебування на програмах ЗПТ в інших медичних закладах, у невстановлений досудовим розслідуванням день, час та місці виник злочинний умисел на незаконне заволодіння наркотичного засобу метадону (фенадону) шляхом шахрайства 
з метою його подальшого неконтрольованого використання.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_4 18 січня 2024 року, продовжуючи отримувати в ТОВ Медичний центр «ГАРМОНІЯ» лікарський препарат «Tab.Methadonе ZN», діючи умисно, всупереч вимог ЗУ «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори» від 15 лютого 1995 року № 60/95-ВР, ЗУ «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживання ними» від 15 лютого 1995 року №62/95-ВР, достовірно знаючи про відсутність єдиної бази даних пацієнтів, які перебувають на програмі замісної підтримувальної терапії, маючи умисел на незаконне заволодіння наркотичними засобами шляхом шахрайства, не подавши заяви до ТОВ Медичний центр «ГАРМОНІЯ» щодо забезпечення безперервності ЗПТ в іншому закладі охорони здоров`я, прибув до іншого суб`єкта господарської діяльності 
ТОВ Медичний центр «Український центр реабілітації», який знаходиться 
на вул. Харківське Шосе, буд. 150/15 у м. Києві, де ввів в оману та приховав 
від медпрацівників даного закладу інформацію про отримання ним замісної підтримувальної терапії в іншому закладі охорони здоров`я, засвідчив, підписавши звернення про участь у ЗПТ та заяви щодо початку програми замісної підтримувальної терапії, що не перебуває в інших програмах замісної підтримуючої терапії в закладах будь-якої форми власності, в тому числі в інших областях України, не вживає та не отримує за рецептом інших наркотичних та психотропних засобів, підписавши інформаційний лист для хворого про правила поводження 
з препаратами наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, недопущення їх використання не за медичним призначенням, розпочав лікування 
в даному закладі на програмі ЗПТ, в рамках якої почав отримувати для прийому лікарський засіб «Tab.Methadonе ZN», що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон, відповідно до Порядку проведення замісної підтримувальної терапії хворих з опіоїдною залежністю, затвердженого Наказом Міністерства охорони здоров`я України № 200 від 27 березня 2012 року.
В подальшому ОСОБА_4 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на придбання наркотичного засобу внаслідок вчинення шахрайських дій, шляхом обману лікарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які не володіли повною та достовірною інформацією про пацієнта, а також довіряли ОСОБА_4 , який при зверненні за медичними послугами повідомив письмово 
в своїй заяві, під особистий підпис, шляхом підписання відповідних документів, що він не перебуває на лікуванні в інших медичних закладах, де йому вже призначені наркотичні засоби, не з корисливих мотивів, для власного вживання, не маючи реального наміру лікування від наркотичної залежності, отримав лікарський препарат, що містить наркотичний засіб, обіг якого обмежено, метадон, для його прийому в домашніх умовах згідно з рекомендаціями лікарів, а саме:
-          у приміщенні ТОВ «Медичний центр «ГАРМОНІЯ» за вищевказаною адресою у кількості: 10 січня 2024 року - 40 таблеток, тим самим заволодів вказаним наркотичним засобом шляхом шахрайства; 20 січня 2024 року - 40 таблеток; 09 лютого 2024 року- 20 таблеток; 19 лютого 2024 року - 
40 таблеток; 05 березня 2024 року - 20 таблеток; 10 березня 2024 року - 20 таблеток; 16 березня 2024 року - 40 таблеток; 30 березня 2024 року - 20 таблеток; 07 квітня 2024 року - 20 таблеток; 14 квітня 2024 року - 
20 таблеток; 19 квітня 2024 року - 40 таблеток; 29 квітня 2024 року - 
20 таблеток; 06 травня 2024 року - 20 таблеток; 13 травня 2024 року - 
40 таблеток; 26 травня 2024 року - 40 таблеток; 05 червня 2024 року - 
40 таблеток;
-          у приміщенні ТОВ Медичний центр «Український центр реабілітації» 
за вищевказаною адресою у кількості: 18 січня 2024 року - 40 таблеток; 
28 січня 2024 року - 20 таблеток; 06 лютого 2024 року - 20 таблеток; 
16 лютого 2024 року - 40 таблеток; 26 лютого 2024 року - 40 таблеток; 
08 березня 2024 року - 40 таблеток; 20 березня 2024 року - 20 таблеток; 26 березня 2024 року - 40 таблеток; 07 квітня 2024 року - 40 таблеток; 
17 квітня 2024 року - 20 таблеток; 26 квітня 2024 року - 40 таблеток; 
06 травня 2024 року - 40 таблеток; 19 травня 2024 року - 40 таблеток; 
30 травня 2024 року - 20 таблеток; 05 червня 2024 року - 40 таблеток, 
тим самим повторно заволодів вказаним наркотичним засобом шляхом шахрайства.
Окрім цього, 06 травня 2024 року приблизно о 13:00 у пров. Лобачевського, 2 
у м. Києві працівниками поліції виявлено ОСОБА_4 , який повідомив, що зберігає при собі 4 блістера, в яких міститься 32 таблетки «Метафин-ІС», загальною масою метадону (фенадону) 0, 704 г, та медичну документацію, які цього ж дня він добровільно видав під час огляду місця події.
Київський апеляційний суд ухвалою від 19 червня 2025 року зазначений вирок суду щодо ОСОБА_4 змінив в частині призначеного покарання; постановив вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 308 КК - на строк 3 роки, ч. 2 ст. 308 КК - на строк 5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з доступом до наркотичних засобів та психотропних речовин, на строк 3 роки без конфіскації майна. Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК 
за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим постановив вважати ОСОБА_4 засудженим до покарання у виді позбавлення волі на строк5 років з позбавленням права займатися діяльністю, пов`язаною з доступом до наркотичних засобів та психотропних речовин, на строк 3 роки без конфіскації майна. На підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_4 
від відбування основного покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки. В решті вирок суду залишив залишив без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
Прокурор у касаційній скарзі, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Свої вимоги мотивує тим, що суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 не дотримався положень ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) щодо вмотивованості судового рішення та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК. Зокрема, зазначає, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та ступінь його суспільної небезпеки, те, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу вчинив 32 епізоди протиправного заволодіння наркотичними засобами шляхом шахрайства, у нього вилучено 
32 таблетки, що містять 0,704 г наркотичного засобу, обіг якого обмежено. Вважає, що висновок апеляційного суду зроблено без урахування особливостей правозастосування ст. 75 КК, а її застосування щодо ОСОБА_4 із урахуванням даних про особу засудженого в сукупності з тяжкістю кримінального правопорушення та конкретними обставинами кримінального провадження 
не сприятиме меті покарання.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, 
що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
За частиною 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення 
у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частинами 1, 2 ст. 308 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі прокурора не оспорюються.
Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень 
ст. 75 КК, невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого та постановлення оскарженої ухвали із порушенням положень ст. 419 КПК колегія суддів вважає необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, 
а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, 
їх небезпечності та даним про особу винного.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. При цьому підлягають урахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Відповідно до принципів співмірності й індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За змістом ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і 
не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність                       в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції,                 а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, 
яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги під час призначення покарання.
За правилами ст. 75 КК, у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, 
що впливають на покарання.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (наприклад, у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи з відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, належним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У цьому кримінальному провадженні не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання винній особі призначено з порушенням указаних норм права.
Як убачається із копії оскарженого судового рішення, суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок місцевого суду щодо ОСОБА_4 за його апеляційною скаргою, дійшов висновку про необхідність зміни вказаного судового рішення 
в частині призначеного йому покарання.
Як вказала колегія суддів, суд першої інстанції під час призначення покарання обвинуваченому у відповідності до вимог статей 50, 65 КК врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 
в сукупності та інші обставини, що впливають на ступінь відповідальності, відсутність обставин, що  обтяжують покарання, та обставини, що пом`якшують покарання, та призначив винному покарання в межах санкцій інкримінованих кримінальних правопорушень.
Разом із тим, колегія суддів погодилася із доводами апеляційної скарги 
про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через суворість та дійшла висновку, 
що за сукупності обставин, які суд першої інстанції брав до уваги під час призначення покарання, переконливими є доводи апеляційної скарги щодо можливості звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням 
на підставі ч. 1 ст. 75 КК.
Зокрема, колегія суддів апеляційного суду взяла до уваги те, що ОСОБА_4 вчинив тяжкі злочини, однак раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, одружений, має на утриманні малолітнього сина та непрацездатну матір, а також урахував обставини, що пом`якшують покарання, - щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення і відсутність обтяжуючих покарання обставин. 
Беручи до уваги наведене, колегія суддів уважала, що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_4 можливе без ізоляції від суспільства, а тому на підставі ст. 75 КК звільнила його від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий термін тривалістю 2 роки.
При цьому, апеляційний суд, навівши положення статей 59, 77 КК, вказав 
про відсутність підстав при застосуванні ст. 75 КК призначати ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна, передбачене санкцією ч. 2 ст. 308 КК.
Також колегія суддів зауважила, що призначене покарання з подальшим звільненням від його відбування з випробуванням із іспитовим строком тривалістю 2 роки з урахуванням всіх фактичних обставин та даних про особу ОСОБА_4 
в сукупності є справедливим, обґрунтованим та таким, що відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого, а встановлений випробувальний термін буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Колегія суддів касаційного суду з огляду на всі обставини справи та дані про особу засудженого погоджується із рішенням апеляційного суду в частині призначеного ОСОБА_4 покарання та звільнення на підставі ст. 75 КК від його відбування 
з випробуванням.
Обставини, на які вказує в поданій касаційній скарзі прокурор, були належним чином враховані та оцінені судом апеляційної інстанції.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам ст. 419 КПК, у ній наведено мотиви, з яких виходив суд, та положення закону, якими він керувався 
під час її постановлення. 
Таким чином, Суд не вбачає підстав для скасування оскарженого судового рішення внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого.
Касаційна скарга прокурора не містить переконливих доводів на обґрунтування безпідставності застосування до ОСОБА_4 положень ст. 75 КК, а також невиправданої м`якості призначеного йому покарання.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би безумовними підставами для скасування судового рішення, у касаційній скарзі прокурора не наведено.   
Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд,
постановив:
Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 19 червня 2025 року щодо засудженого ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                                ОСОБА_3