справа № 761/36915/24
провадження № 22-ц/824/12502/2025
головуючий у суді І інстанції Левицька Т.В.
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М          У К Р А Ї Н И
         23 вересня 2025 року                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Писаної Т.О.
суддів - Приходька К.П., Журби С.О.
за участю секретаря судового засідання - Глухової О.В.
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), військова частина НОМЕР_1 про оголошення фізичної особи померлою,

В С Т А Н О В И В:
 
У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про оголошення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 померлим.
В обгрунтування заяви ОСОБА_1 зазначала, що остання є дружиною військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Останній був призваний до лав Збройних Сил України під час мобілізації на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 «Про загальну мобілізацію», проходив військову службу у в/ч НОМЕР_1 з 6 травня 2022 року.
Згідно із сповіщенням № 347 від 25 грудня 2023 року, яке ОСОБА_1 отримала з ІНФОРМАЦІЯ_2 , її чоловік ОСОБА_2 зник безвісти 18 грудня 2023 року при виконанні бойового завдання в Бахмутському районі Донецької області.
Зазначала, що в подальшому за її заявою внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 115 КК України, кримінальне провадження № 12023100100005374 від 28 грудня 2023 року.
Вказувала, що згідно з матеріалами службового розслідування її чоловік, ОСОБА_2 вважається зниклим безвісти. На її запит, остання отримала витяг з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20240916-1208 від 16 вересня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_2 зник на території бойових дій (під час воєнних дій).
Заявниця ОСОБА_1 вважала, що вищевказані обставини є підставою для оголошення її чоловіка ОСОБА_2 померлим з метою державної реєстрації смерті останнього.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), військова частина НОМЕР_1 про оголошення військовослужбовця ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померлим відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду  ОСОБА_1  звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що шестимісячний строк, передбачений ч. 2 ст. 46 ЦК України, належить рахувати з моменту настання події (постанова Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 490/342/17), а не з моменту закінчення дії воєнного стану на території держави.Тобто, оголошення особи померлою можливе і після спливу шести місяців з дня закінчення воєнних дій (синонім бойових дій), а не воєнного стану.До подібного висновку дійшов і Хмельницький апеляційний суд у справі № 686/11198/22, зазначив це у своїй постанові від 11 вересня 2024 року.
Зазначає, що дослідженими у справі доказами в їх сукупності встановлено, що  ОСОБА_2  з великою долею ймовірності загинув  ІНФОРМАЦІЯ_3 поблизу населеного пункту Іванівське, Бахмутського району, Донецької області під час виконання обов`язків військової служби, пов`язаної із захистом Батьківщини та забезпеченням здійснення заходів з національної безпеки і оборони Батьківщини та територіальної цілісності, відсічі і стримування збройної агресії з боку збройних сил російської федерації на території Донецької області, Україна. Таким чином, як на момент звернення заявника до суду з такою заявою, так і на час постановлення судом рішення по суті, сплинув шестимісячний строк, зазначений у реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, а саме від дня вірогідної смерті  ОСОБА_2  поблизу населеного пункту Іванівське, Бахмутського району, Донецької області, що відповідає висновкам ВПВС у справі № 755/11021/22.
Також вважає, що суд першої інстанції не дослідив інші докази: витяг з Єдиного реєстру осіб зниклих безвісті за особливих обставин МВС України, отриманого на запит ОСОБА_1 N93-32727 від 2024-09-12 від управління з питань осіб, зниклих безвісти за особливих обставин - ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_4 РНОКПП (ІПН) НОМЕР_2 зник (виявлено) на території бойових дій (під час воєнних дій) та відповідь об`єднаного центру з координації пошуку та звільнення військовополонених, незаконно позбавлених волі осіб внаслідок агресії проти України при СБУ від 17 вересня 2024 року за № 33/7-Д-6658в зазначено, що «В рамках взаємодії з органами, які уповноважені на розшук осіб, зниклих безвісті за особливих обставин, міжнародними організаціями відомості про місцезнаходження ОСОБА_2 , можливе перебування його у полоні держави-агресора тощо Об`єднаним центром не отримувались». Ці докази підтверджують відсутність  ОСОБА_2 у полоні.
Вказує, що оголошення  ОСОБА_2  померлим дозволить заявниці здійснити державну реєстрацію його смерті, оскільки від цього залежить виникнення її особистих та майнових прав.
19 червня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від Військової частини НОМЕР_1 - ОСОБА_3 , в якому вона вказує, що як і в суді першої інстанції військова частина НОМЕР_1 не заперечувала щодо вимог заяви ОСОБА_1 про оголошення фізичної особи померлою, так і не заперечує щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 .
У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 просили скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про розгляд справи шляхом направлення судової повістки на електронну та поштову адресу, що підтверджується звітом про доставку поштової кореспонденції суду та рекомендованим повідомленням.
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, що не з`явились.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_3 , зареєстрованого Виконкомом Бобрицької сільської ради Броварського району Київської області 27 січня 2007 року та виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області 1 липня 2009 року, ОСОБА_1 є дружиною ОСОБА_2 .
Відповідно до сповіщення сім`ї № 347 від 25 грудня 2023 року солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зник безвісти 18 грудня 2023 року при виконанні бойового завдання в Бахмутському районі Донецької області.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 6 травня 2022 року № 111 солдата ОСОБА_2 , солдата резерву 34 резервної роти - навідника 2 відділення спеціального призначення 2 взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення НОМЕР_5 окремого батальйону спеціального призначення, ВОС - 101281А, вважати, що справи та посаду прийняв та приступив до виконання обов`язків за посадою.
Відповідно до даних, що містяться у довідці від 19 грудня 2023 року № 1961, виданої командиром військової частини НОМЕР_1 , солдат ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , навідник спеціального призначення 2 взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення, військовий квиток НОМЕР_6 , в період з 12 грудня 2023 року по 18 грудня 2023 року брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, перебуваючи в с. Іванівське Бахмутського району Донецької області на підставі журналу бойових дій від 17 листопада 2023 року, інв. № РЗ-365дск.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18 грудня 2023 року № 352 під час виконання бойових завдань в Бахмутському районі військовослужбовець ОСОБА_2 , навідник 2 відділення спеціального призначення 2 взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 , 16 грудня 2023 року потрапив під ворожий вогонь, внаслідок якого відсутня інформація про місцезнаходження особового складу, у зв`язку з чим вказаного військовослужбовця вважати таким, що з 18 грудня 2023 року зник безвісти.
Згідно з поясненнями, наданими заступником командира 1 роти спеціального призначення ОСОБА_5 2 січня 2024 року, на виконання бойового завдання командира військової частини НОМЕР_1 від 16 год. 30 хв. 12 грудня 2023 року № 37 було визначено військовослужбовцям, в тому числі солдату ОСОБА_2 , вийти та зайняти вогневі позиції ВП «Коридор» та ВП «Зал» з метою завдати вогневе ураження противнику під час його атаки переднього краю і не допустити його прориву в глибину оборони, де основні зусилля зосередити в напрямках Бахмут-Часів Яр, Бахмут-Іванівське в околицях н.п. Іванівське Бахмутського району Донецької області. Під час виконання бойового наказу військовослужбовець солдат ОСОБА_2 18 грудня 2023 року потрапив під інтенсивний мінометний обстріл противника біля ВП «Коридор» та ВП «Зал» в околицях н.п. Іванівське Бахмутського району Донецької області. Близько 18 год. 24 хв. 18 грудня 2023 року солдат ОСОБА_2 та інші військовослужбовці перестали виходити на зв`язок з вогневих позицій ВП «Коридор» та ВП «Зал». На даний час військовослужбовці, в тому числі солдат ОСОБА_2 , вважаються як зниклі безвісти.
Командир 2 взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення ОСОБА_6 надав аналогічні пояснення від 2 січня 2024 року.
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 21 грудня 2023 року № 294 призначено проведення службового розслідування на підставі рапорту старшого лейтенанта ОСОБА_5 , заступника командира 1 роти спеціального призначення від 18 грудня 2023 року № 4272 за фактом зникнення безвісти під час виконання бойового завдання військовослужбовців, в тому числі солдата ОСОБА_2 .
Відповідно до даних, що містяться в Акті службового розслідування, затвердженого тимчасово виконуючим обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 від 4 січня 2024 року ОСОБА_7 , причинами та умовами, що могли сприяти зникненню безвісти солдата ОСОБА_2 , став ворожий інтенсивний артилерійський та мінометний обстріл противника по ВП «Коридор» та ВП «Зал» в околицях н.п. Іванівське Бахмутського району Донецької області в ході несення ним військової служби, а саме ведення бойових дій по захисту територіальної цілісності України та вважати зниклим безвісти, що пов`язано з виконанням ним бойового завдання, але у зв`язку із зникненням тіл, вважати його таким як безвісно відсутнім.
У витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 10 січня 2024 року № 13 «Про завершення службових розслідувань щодо зниклих безвісти військовослужбовців» зазначено про завершення службових розслідувань та вказано, що солдата ОСОБА_2 , навідника 2 відділення спеціального призначення 2 взводу спеціального призначення 1 роти спеціального призначення військової частини НОМЕР_1 вважати зниклим безвісти, що пов`язано з виконанням ним бойового завдання, але у зв`язку із зникненням тіл, вважати його таким як безвісно відсутнім.
З витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин № 20240916-1208від 16 вересня 2024 року вбачається, що ОСОБА_2 зник (виявлено) на території бойових дій (під час воєнних дій).
Відмовляючи у задоволенні заяви про оголошення фізичної особи померлою, суд першої інстанції посилався на те, що відповідно до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, на території с. Іванівське Бахмутської міської територіальної громади ведуться бойові дії. Суд першої інстанції врахував, що тіло ОСОБА_2 не було знайдено, достовірних та беззаперечних доказів його загибелі заявником не надано, а тому суд вважав, що заява про оголошення останнього померлим є передчасною.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.
У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.
Оголошення фізичної особи померлою є юридичною фікцією, техніко-правовим прийомом, за якого суд визнає дійсними юридичні факти і обставини, які не підтверджуються неспростовними доказами через брак останніх або їх недостатність.
Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.
Відповідно до частини першої статті 46 ЦК України фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років, а якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців, а за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
За змістом частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.
У частині першій статті 46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» - та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».
У частині другій статті 46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України (другий сенат) від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020 принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі №910/18214/19 також звертала увагу на співвідношення між загальною та спеціальною нормою. Так, спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою права, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.
Законодавець запроваджує спеціальну цивільно-правову норму з метою конкретизації, деталізації та диференціації правового регулювання цивільних відносин в межах їх загального роду. Спеціальна норма походить від загальної і тісно з нею пов`язана.
Відповідно у ситуації, коли внаслідок збройної агресії рф проти України фізична особа пропала безвісти, суд має право оголосити цю фізичну особу померлою відповідно до частини другої статті 46 ЦК України саме на підставі цих приписів (за умови доведеності зазначених обставин), використовуючи ці норми як спеціальні.
Колегія суддів враховує, що приписи частини другої статті 46 ЦК України пов`язують оголошення фізичної особи померлою у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, а не у зв`язку з воєнним станом як таким.
Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»).
Відповідно до статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» (станом на час виникнення правовідносин у цій справі):
воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень;
бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння);
воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України;
район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.
Відповідно бойові дії є однією із форм воєнних дій. Ці категорії співвідносять як ціле (воєнні дії) та частина (бойові дії). Тому воєнні дії, які законодавець згадує у частині другій статті 46 ЦК України, не обмежуються лише бойовими діями.
Законодавець у 2018 році вніс зміни до частини другої статті 46 ЦК України, доповнивши частини другу і третю статті 46 після слів «воєнними діями» словами «збройним конфліктом».
Із пояснювальної записки до проекту Закону про правовий статус осіб, зниклих безвісти: «Беручи до уваги триваючий збройний конфлікт на території України та його наслідки як для населення в цілому, так і для окремих осіб, найбільш доцільним є прийняття окремого закону, який визначатиме правовий статус осіб, зниклих безвісти, та забезпечуватиме правове регулювання відносин, пов`язаних з обліком цих осіб та їх розшуком, з метою максимального подолання руйнівних наслідків конфлікту».
Збройний конфлікт - це збройне зіткнення між державами (міжнародний збройний конфлікт, збройний конфлікт на державному кордоні) або між ворогуючими сторонами в межах території однієї держави, як правило, за підтримки ззовні (внутрішній збройний конфлікт) (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України»).
Потрібно наголосити на тому, що законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.
Частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.
Велика Палата Верховного Суду (справа № 755/11021/22) зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.
Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.
Швидкоплинні зміни суспільних відносин та життєвих обставин, зокрема на території активних бойових дій, впливають на можливість встановлення фактичного місця перебування зниклої особи. Тому, застосовуючи телеологічний підхід до тлумачення досліджуваної норми права, можна зробити висновок, що строк у шість місяців потрібно відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці (території) ймовірної загибелі фізичної особи. Це забезпечує більш обґрунтований підхід до визначення моменту, коли зникнення фізичної особи (з надзвичайно високим ступенем вірогідності) можна вважати остаточним і невідворотним, що відповідає меті законодавчого регулювання - забезпеченню справедливості та правової визначеності для всіх зацікавлених сторін у таких суспільних відносинах.
Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як-от: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.
Тому суд, зважаючи на конкретні обставини справи, повинен застосовувати норми права, які сприяють досягненню справедливого та передбачуваного результату. Правило про мінімальний шестимісячний строк дозволяє використовувати правові приписи до специфічних умов з огляду на активні бойові дії, соціальний контекст і правову невизначеність, яка виникає внаслідок збройної агресії рф.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Інше, звужувальне, тлумачення правила другого речення частини другої статті 46 ЦК України було б проявом надмірного формалізму і суперечило б завданням цивільного судочинства.
Отже, телеологічне тлумачення норми права дозволяє врахувати специфіку випадків зникнення фізичних осіб під час активних бойових дій і акцентувати увагу на суспільній потребі у встановленні справедливості та визначеності щодо статусу зниклої особи, але лише після спливу розумного строку для її пошуку.
Велика Палата Верховного Суду (справа № 755/11021/22) наголосила, що законодавець, формуючи припис речення другого частини другої статті 46 ЦК України («з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців»), після слів «шести місяців» завершив речення. Зазначене унаочнює, що правильним є таке тлумачення цього припису, що здійснюватиметься без прив`язки до моменту скасування воєнного стану, припинення воєнних дій, збройного конфлікту як такого на усій території України.
Наведене тлумачення відповідає і європейським стандартам. Так, відповідно до Рекомендації CM/Rec(2009)12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо принципів, які стосуються осіб, зниклих безвісти, та презумпції смерті (прийнята Комітетом Міністрів Ради Європи 09 грудня 2009 року на 1073-му засіданні заступників міністрів), якщо обставини зникнення безвісти особи є такими, що дають підстави для висновку про ймовірність її загибелі, то для подання запиту бажано, щоб час, що минув з моменту зникнення або з моменту отримання останньої звістки про те, що особа жива, становив не більше одного року (пункт 2 принципу четвертого).
Велика Палата Верховного Суду (справа № 755/11021/22) наголосила, що шість місяців, які визначені в реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи, що дозволятиме надати правову охорону людям, які постраждали від війни та у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої фізичної особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси, і забезпечуватиме правову справедливість.
Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376.
У цьому Наказі № 376 зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані рф території України. До того ж цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.
Відповідно до Переліку у розділі 2.2 Території, на яких ведуться (велися) бойові дії в с. Іванівське Бахмутської міської територіальної громади ведуться бойові дії.
З огляду на вище зазначене колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції відносно того, що оскільки тіло ОСОБА_2 знайдено не було, достовірних та беззаперечних доказів його загибелі заявником не надано та те, що наразі в с. Іванівське Бахмутської міської територіальної громади ведуться бойові дії, то наразі відсутні підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 .
За своїм змістом усі доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з наданою судом першої інстанції оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, разом з тим доказів на спростування встановлених судом першої інстанції обставин апелянтом до апеляційної скарги не надано.
Відповідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 .
 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 25 квітня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 23 вересня 2025 року.

Головуючий                                                                 Т.О. Писана
 
Судді                                                                              К.П. Приходько
 
                                                                                        С.О. Журба