ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
30 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 347/214/16
провадження № 61-11474св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., 
Червинської М. Є.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року у складі судді Крилюк М. І. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року 
у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василишин Л. В., Фединяка В. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 звернулись до суду з позовом до 
ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом.
 
Позов мотивовано тим, що  ОСОБА_1   народилася і постійно проживала 
у житловому будинку АДРЕСА_1 у батьків ОСОБА_8 , ОСОБА_7 . Після одруження з ОСОБА_5 вони та їх діти, як члени сім`ї батьків, продовжили проживати у їхньому житловому будинку та вели 
з ними спільне господарство. Її сестра ОСОБА_9 після одруження і по даний час фактично проживає у м. Києві.
 
Позивачі тимчасово змушені проживати у Республіці Польща. Зазначають про наявність конфліктних відносин між сторонами у справі після повернення 
у 2014 році позивача  ОСОБА_1 в Україну із Польщі, результатом яких 
є здійснення відповідачем перешкод у користуванні спірним будинком. Вважають, що позивач разом з чоловіком та дітьми не втратила права користування спірним житловим будинком, а тому має право вимагати усунення перешкод у користуванні спірним житлом шляхом вселення її з чоловіком та дітьми.
 
На підставі викладеного ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 просили визнати за ними право користування житловим будинком АДРЕСА_1 ; вселити позивачів у цей житловий будинок; зобов`язати ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не чинити їм будь-яких перешкод в користуванні вказаним житловим будинком.
 
Суди розглядали справу неодноразово.
 
Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
23 березня 2016 року позов задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 право користування житловим будинком 
АДРЕСА_1 .
 
Вселено позивачів у житловий будинок 
АДРЕСА_1 .
 
Зобов`язано ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 не чинити позивачам будь-яких перешкод в користуванні цим житловим будинком.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки сторони у справі перебувають між собою в родинних відносинах, а відповідач ОСОБА_9 , яка є рідною сестрою ОСОБА_1 , та відповідачі ОСОБА_8 та 
ОСОБА_7 , які є батьками позивача, перешкоджають їй та її сім`ї 
у користуванні житловим будинком, суд на підставі частини першої статті 405 ЦК України, частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР дійшов висновку про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення позивачів у спірний  будинок.
 
Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
 
Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, щоправо користування як члена сім`ї власника, яке мала позивач ОСОБА_1 до зняття з реєстрації, відновлено та вона зареєстрована у спірному будинку із сім`єю. ОСОБА_1 була вселена у спірний будинок як член сім`ї власника будинку, зареєстрована 
в ньому у передбаченому законом порядку, тому вона з чоловіком та їхні діти набули право користуватися житловим приміщенням на рівні з його власником та мають бути вселені у спірний будинок, а відповідачі зобов`язанні не чинити позивачам перешкод у користуванні ним.
 
Постановою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року касаційну скаргу  ОСОБА_9 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_10 , задоволено частково.
 
Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
23 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 22 травня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанову касаційного суду мотивовано тим, що суди не встановили, чи 
є позивачі членами сім`ї відповідачів, зокрема ОСОБА_9 , яка є власником будинку та сестрою позивача, чи батьків Пожоджуків. Наявність родинних відносин не свідчить, що сторони у справі є членами сім`ї і ведуть спільне господарство.
 
Апеляційний суд зробив передчасний висновок, що постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області  від 26 листопада 2013 року 
у адміністративній справі за позовом  ОСОБА_1 до Космацької сільської ради про визнання нечинним рішення сільської ради та зобов`язання вчинити дії  відновлено право користування позивача  ОСОБА_1 спірним житлом, оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 
18 жовтня 2017 року скасовано цю постанову суду першої інстанції. Апеляційний суд встановив перехід права власності на житловий будинок 
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 19 липня 2013 року від 
ОСОБА_8 (батька позивача) до ОСОБА_9 . Твердження позивача, що вона та її сім`я постійно проживають у спірному будинку, не підтверджені жодними доказами та не були предметом доказування у вказаній адміністративній справі. 
 
Колегія суддів апеляційного суду безпідставно погодилася з доводами суду першої інстанції,  що вказаний договір дарування від 19 липня 2013 року є таким правочином, що порушує публічний порядок та є недійсним, не з`ясувавши, чи 
є правові підстави для застосування положень статті 228 ЦК України до спірних правовідносин. 
 
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року позовну заяву ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_8 , ОСОБА_3 про вселення та усунення перешкод у користуванні житлом залишено без розгляду.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Заочним рішенням Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
19 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано за ОСОБА_1 право користування житловим будинком, що знаходиться на АДРЕСА_1 , та вселено її у вказаний житловий будинок.
 
Зобов`язано ОСОБА_2 і ОСОБА_7 не чинити ОСОБА_1 будь-яких перешкод у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду мотивовано тим, що позивач була незаконно знята з реєстрації із спірного будинковолодіння, будучи неповнолітньою, в подальшому проживала 
у спірному будинковолодінні, а договір дарування на ім`я відповідача на житловий будинок, де постійно проживала позивач, не є підставою для виселення останньої. У зв`язку із тим, що відповідачі чинять позивачу перешкоди в користуванні спірним майном, суд дійшов висновку про визнання за позивачем права користування спірним майном та зобов`яння відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні майном.
 
Ухвалою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 05 березня 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року залишено без задоволення.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_9 залишено без задоволення.
 
Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
19 вересня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
11 серпня 2024 року представник ОСОБА_9 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року й ухвалити у справі нове судове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду справи суди не встановили, чи є позивачка членом сім`ї відповідачів, зокрема ОСОБА_9 , яка є власником будинку. Наявність родинних відносин не свідчить, що сторони у справі є членами сім`ї і ведуть спільне господарство. Під час повторного розгляду справи суди не врахували вказівки Верховного Суду, чим порушили статтю 417 ЦПК України. Позивач постійно проживала в Республіці Польща, 
а тому суд дійшов до передчасного висновку, вона постійно проживає 
в спірному будинку та їй безпідставно чиняться перешкоди у вселенні. Вселення позивача у будинок ОСОБА_9 є обмеженням її прав вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. 
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 07 липня 
2021 року у справі № 554/3289/20 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Інші аргументи учасників справи
 
04 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_11 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить в задоволенні касаційної скарги відмовити.
 
Відзив мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, із забезпеченням принципу змагальності сторін і в касаційній скарзі не наведено жодних доводів, які вказували б на протилежне. Постанова Верховного Суду, яку наведено заявником в касаційній скарзі, підтверджує, що позов підлягає задоволенню. 
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року представнику 
 ОСОБА_2 - ОСОБА_4 поновлено строк на касаційне оскарження заочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
19 вересня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Косівського районного суду Івано-Франківської області.
 
Зупинено дію заочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року, яке залишено без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року, до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.
 
05 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
Житловий будинок АДРЕСА_1 належав на праві приватної власності батькам позивачки ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
і ОСОБА_7 .
 
ОСОБА_1 народилася у 1972 році та постійно проживала у вказаному житловому будинку разом зі своїми батьками ОСОБА_8 
і ОСОБА_7 , а також із сестрою ОСОБА_9 (дошлюбне прізвище ОСОБА_9 ).
 
Після одруження 09 листопада 1989 року з ОСОБА_5 позивачка 
з сім`єю (чоловіком та дітьми) продовжили проживати у будинку батьків та вели з ними спільне господарство.
 
В подальшому позивачка разом із своєю сім`єю тимчасово проживали 
у Республіці Польща у зв`язку із навчанням дітей за кордоном. У липні 2014 року ОСОБА_1 повернулася до України.
 
На підставі договору дарування від 19 липня 2013 року ОСОБА_8 подарував ОСОБА_9 житловий будинок та земельну ділянку 
на АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_9 на час розгляду справи у спірному будинку не проживає, виїхала на місце проживання у м. Київ.
 
Батьки позивачки ще до досягнення нею повноліття звернулися до Космацької сільської ради із заявою про зняття її з реєстраційного обліку та її було зареєстровано на АДРЕСА_2 . 
 
З цього приводу позивачка зверталася до суду та постановою Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року у справі № 347/2369/13-а зобов`язано Космацьку сільську раду Косівського району відновити становище, яке існувало до порушення, а саме внести запис до книг погосподарського обліку Космацької сільської ради про реєстрацію 
ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 .
 
Вказане рішення суду виконано, про що свідчать рішення Космацької сільської ради від 29 січня 2014 року № 24 та довідка сільської ради, згідно з якою ОСОБА_1 разом із сім`єю зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року постанову Косівського районного суду Івано-Франківської області від 26 листопада 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову 
в задоволенні позову.
 
Постановою Верховного Суду від 04 вересня 2019 року постанову Косівського районного суду від 26 листопада 2013 року та постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2017 року скасовано, 
а провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Космацької сільської ради про визнання нечинним рішення та зобов`язаня вчинити дії закрито з тих підстав, що справа не підлягала розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
ОСОБА_1 звернулася до суду в порядку цивільного судочинства та просила визнати незаконним та скасувати рішення Космацької сільської ради від 04 липня 2013 року № 138, яким відмовлено в задоволенні її заяви про відновлення реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 березня 2023 року 
у справі № 347/2102/20, яка набрала законної сили, рішення Космацької сільської ради від 04 липня 2013 року № 138 скасовано та відновлено реєстрацію ОСОБА_1 за адресою: 
АДРЕСА_1 .
 
Указаним судовим рішенням апеляційного суду встановлено, «у рішенні сільської ради від 04 липня 2013 року № 138 зазначено, що згідно із записами погосподарських книг сільської ради ОСОБА_13 , яка після укладення шлюбу змінила прізвище на ОСОБА_1 , зареєстрована по 
АДРЕСА_2 за свідоцтвом про право на спадщину за реєстром № 1059 
з 1989 року (даних про рішення щодо реєстрації ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 в погосподарських книгах сільської ради немає). Нерухоме майно, що належить ОСОБА_1 , взагалі не придатне для проживання, потребує або капітального ремонту, або зносу. Сім`я ОСОБА_1 фактично без реєстрації постійно проживає в господарстві батька ОСОБА_8 , котрий як власник нерухомого майна на ділянці «Центр» в селі Космач з дружиною не дають згоди на реєстрацію дочки ОСОБА_1 та її сім`ї. По суті сім`я ОСОБА_1 залишається без житла».
 
З акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 15 квітня 2013 року відомо, що ОСОБА_1 з чоловіком та дітьми проживає у будинку батьків на АДРЕСА_1 , оскільки власного житлового будинку вони не мають. Також у вказаному документі зазначено, що батьки ОСОБА_1 до досягнення нею повноліття без її згоди змінили місце реєстрації її проживання на інший присілок Мел в с. Космач (будинок її діда), але фактично вона від народження проживала у будинку батьків. На присілку Мел 
в с. Космач, де вона була зареєстрована, будинок розвалений і можливості 
у ньому проживати немає.
 
Згідно з висновком Косівського РВ УМВС України в Івано-Франківській області від 21 липня 2014 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 відповідачів попереджено про неприпустимість вчинення антигромадської поведінки в майбутньому.
 
ОСОБА_2 у свої поясненнях Голосіївському РУ ГУ МВС у м. Києві стверджує, що її сестра ОСОБА_1 дійсно проживає на АДРЕСА_1 , в будинку, який згідно з договором дарування належить їй, а також зазначає обставини, які, на її думку, є підставами для її виселення, оскільки вона є власником будинку, а позивачка там проживає незаконно.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.
 
Звертаючись із позовними вимогами, ОСОБА_1 посилалася на положення частини першої статті 405 ЦК України та частини четвертої статті 156 ЖК України та наголошувала, що проживала в домоволодінні батьків, які без її згоди, коли вона ще не досягла повноліття, змінили їй реєстрацію місця проживання на АДРЕСА_2 , а також зазначала про наявність конфліктних стосунків між сторонами у справі після повернення у 2014 році 
в Україну та на відсутність іншого, окрім батьківського, житла для проживання.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які 
ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
 
У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається 
в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
 
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
 
Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.
 
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 
04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі 
№ 447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла висновку, що у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.
 
Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
 
У частині першій статті 383 ЦК України закріплено положення, згідно з яким власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
 
Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
 
Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.
 
Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні 
з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.
 
Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних 
і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18 лютого 1999 року).
 
ЄСПЛ неодноразово зазначав про те, що концепція «житло» за змістом статті 
8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків із конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ 
у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року).
 
Колегія суддів звертає увагу на те, що умовою реалізації принципу верховенства права при вирішенні спорів, у тому числі щодо визнання права користування житлом та вселення особи, є принцип пропорційності.
 
ЄСПЛ розглядає принцип пропорційності як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
 
Дотримання принципу пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, врахувавши висновки, зроблені у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у цій справі, встановив, що ОСОБА_1 є членом сім`ї власника спірного житлового будинку ОСОБА_8 , яку до досягнення повноліття незаконно було знято з реєстрації, що встановлено постановою Івано-Франківського апеляційного суд увід 14 березня 2023 року у справі № 347/2102/20. За життя ОСОБА_8 подарував спірний житловий будинок іншій дочці 
ОСОБА_9 , яка чинить сестрі перешкоди у користуванні спірним житлом, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.
 
Факт переходу права власності на будинок до ОСОБА_9 (рідної сестри позивачки) після виникнення спору і зняття позивачки з реєстрації, а також те, що на час розгляду спору позивачка не є членом сім`ї власника будинку (відповідачки ОСОБА_9 ) не виключають права на користування будинком позивачкою, оскільки відповідачці достеменно було відомо про житловий спір між попереднім власником (батьком) і позивачкою і вона набула цей будинок 
у власність на підставі договору дарування з урахуванням відомих їй обставин, 
а колишні члени сім`ї мають право на користування житлом в силу положень частини четвертої статті 156 ЖК України.
 
ОСОБА_9 позов про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом, не заявляла, як і не заявляла вимоги про виселення чи інший спосіб захисту прав власника відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України.
 
У матеріалах справи немає доказів про порушення прав власника майна ОСОБА_9 у зв`язку із наявністю у позивача права на користування цим житлом.
 
Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.
 
Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє 
в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, азаочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року та постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 27 червня 2024 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.
 
З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4  залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 
19 вересня 2023 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 
27 червня 2024 року залишити без змін.
 
Поновити дію заочного рішення Косівського районного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2023 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Судді:                                                                                                             В. М. Коротун

 
Є. В. Коротенко

 
М. Є. Червинська