ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 жовтня 2025 року                                
м. Київ
 
справа № 212/5631/23
провадження № 61-8270св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - російська федерація,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до російської федерації про визнання дій російської федерації проти України геноцидом Українського народу, стягнення майнової та моральної шкоди
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області                         від 21 грудня 2023 року у складі судді Чайкіна І. Б. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 02 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Бондар Я. М., Тимченко О.О.,

ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати повномасштабну збройну агресію російської федерації (далі - рф) проти України геноцидом Українського народу, та стягнути з рф на його корись майнову шкоду                     в розмірі 1 990 149,79 дол. США та моральну шкоду в розмірі 5 200 000,00 грн.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що 20 лютого              2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим (далі - АРК) і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18 березня 2014 року нібито внаслідок проведення 16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму.                         З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України.
 
У квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення ДНР та ЛНР.
 
27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів збройних сил рф на територію Донецької та Луганської областей.
 
21 лютого 2022 року президент рф підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу.
 
24 лютого 2022 року розпочалося повномасштабне вторгнення агресора - рф на суверенну територію України шляхом обстрілу крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всіх міст України. Дотепер Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф.
 
Своїми протиправним діями рф заподіяла майнову  і немайнову шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території.
 
З інформації, розміщеної The Washington Post і Акціонерним товариством Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - НАК «Нафтогаз України») в мережі «Інтернет» відомо, що за час незаконної окупації АРК та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів НАК «Нафтогаз України», Україна втратила 63 % покладів вугілля, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % родовищ металів і 33 % родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу.
 
рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона дол. США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також рф захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій.
 
Акціонери України, якими є Український народ, тобто громадяни України, понесли збитків у сумі 12,4 трильйона дол. США, що на кожного громадянина України припадає 672 421,18 дол. США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва/споживання хліба населенням України за 2020 рік, без урахування населення на тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф.
 
Як зазначає Державна служба статистики України, за I півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тон хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тон, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020 рік) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тон/людино/рік:                   88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, якщо додати до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон, - отримаємо 18 440 823 людини.
 
Вважає, що в нього виникло право на відшкодування моральної та майнової шкоди через експропріацію рф 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій.
 
З огляду на викладене позивач просив позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області заочним рішенням від 21 грудня 2023 року позов задовольнив частково. Стягнув з рф на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану збройною агресією проти України,     у розмірі 1 000 000,00 грн. В іншій частині позову відмовив. Вирішив питання про розподіл судових витрат. 
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та доведеними. 
 
При цьому суд дійшов висновку, що не підлягає задоволенню вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави Україна та експропріацію рф природних родовищ корисних копалин, які розташовані на тимчасово окупованих рф територіях Луганської і Донецької областей і Автономної Республіки Крим, геноцидом Українського народу, оскільки Постановою Верховної Ради України                      від 14 квітня 2022 року № 2188 було схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення Російською Федерацією геноциду в Україні», згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені збройними силами російської федерації та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії російської федерації проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу. Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 11 грудня 1946 року геноцид був визнаний міжнародним злочином.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог позову про стягнення майнової шкоди, суд виходив з того, що доводи позивача в цій частині є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України саме на його конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликається на порушення інтересу Українського народу, частиною якого він є, і для якого цей інтерес має значення. Зазначене свідчить про відсутність предмета захисту у суді, адже позивач не визначив права, свободи чи інтерес, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову в цій частині.
 
Частково задовольняючи позов у частині стягнення моральної шкоди, суд зазначив, що внаслідок військової агресії рф проти України позивач зазнав моральних втрат                і душевних страждань. Враховуючи триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважав законним обраний позивачем спосіб стягнення з відповідача моральної шкоди у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були вчинені рф щодо позивача. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Дніпровський апеляційний суд постановою від 02 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року залишив без змін.
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи
 
У червні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Висоцький О. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.
 
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень посилався на те, що суд застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, від 23 лютого 2021 року                             у справі № 263/4637/18, від 21 листопада 2018 року у справі № 243/5078/17,                                від 12 грудня 2018 року у справах № 490/9823/16-ц та № 61/12676/17, від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц та постановах Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18,                     від 30 вересня 2020 року у справі № 759/6512/17, від 07 грудня 2020 року у справі                                      № 686/31597/19, від 20 січня 2021 року у справі № 450/1805/18, від 22 березня                    2021 року у справі № 757/43966/16-ц, від 05 вересня 2022 року у справі                                  № 1519/2-5034/11, від 02 червня 2020 року у справі № 910/17792/17, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20-ц, від 08 червня 2022 року у справі                                 № 490/9551/19,від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9703/19.
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, незаконне захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави Україна та експропріації рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих рф територіях Луганської та Донецької областей і АРК геноцидом Українського народу є причиною для задоволення позовних вимог про відшкодування шкоди; позивач надав вичерпну інформацію та належні докази правильності здійсненого розрахунку майнової шкоди, завданої кожному громадянину України незаконною експропріацією рф природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської                                     і Донецької областей і АРК, власниками яких є Український народ; оскаржувані рішення є необґрунтованими, оскільки в них не зазначено, на підставі яких розрахунків суд першої інстанції зробив висновок про розмір майнового та морального відшкодування, яким суттєво були зменшені позовні вимоги про немайнове відшкодування та безпідставно відмовлено в стягненні майнової шкоди; суди не врахували, що як на обґрунтування вимог про стягнення з рф майнової та моральної шкоди позивач посилався на судові рішення, в яких були встановлені обставини щодо завданої шкоди внаслідок збройної агресії рф проти суверенної України, та на незаконну окупацію Кримського півострова.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
 
16 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є громадянином України.
 
З 2014 року рф здійснює збройну агресію проти України, тобто вчиняє дії, визначені статтею 3 Резолюції 3314 (ХХІХ) Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 14 грудня 1974 року як акт збройної агресії.
 
Згідно із заявою Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», текст якої схвалено постановою Верховної Ради України від 21 квітня 2015 року №337-VІІІ, збройна агресія рф проти України розпочалася 20 лютого 2014 року з тимчасової окупації Кримського півострову, зокрема, АРК і міста Севастополя (перша фаза збройної агресії).
 
Друга фаза збройної агресії рф проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами рф озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року).
 
Третя фаза збройної агресії рф розпочалася 27 серпня 2014 року масовим вторгненням на територію Донецької і Луганської областей регулярних підрозділів збройних сил рф.
 
24 лютого 2022 року розпочалася та триває ще одна фаза збройної агресії рф проти України - повномасштабне вторгнення збройних сил рф на суверенну територію України.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, на всій території України введено воєнний стан із 5 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, дія якого триває дотепер.
 
Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф.
 
З паспорта ОСОБА_1 відомо, що з 26 березня 2018 року його місце проживання зареєстровано у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, яке не входить до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих рф, визначених наказом від 22 грудня 2022 року № 309.
 
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2022 року № 945 «Про затвердження переліку об`єктів нафтогазовидобування в межах континентального шельфу України, які є окупованими Російською Федерацією» затверджено відповідний перелік.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                       є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України, переглядаючи                                       у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного                       у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
 
Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що судові рішення оскаржені в частині позовних вимог, у задоволенні яких суди відмовили, атому переглядаються лише в цій частині. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови                           в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі                       № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі                № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт                                8 частини другої статті 16 ЦК України).
 
Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).
 
З урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (стаття 1192 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
 
Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження                                                    № 61-21130сво21)).
 
Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі.
 
Майнова шкода, визначена у статті 1166 ЦК України, завдається порушенням належних саме особі особистих немайнових та/або майнових прав.
 
Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (стаття 623 ЦК України).
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини (див. постанову Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 753/15095/17 (провадження                      № 61-16500св20)).
 
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;                                       у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
 
Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі                       № 279/1834/22 (провадження № 61-1382сво23)).
 
Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, можуть бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду, в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження                                                       № 61-18013сво18)).
 
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
 
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року                         у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквівалента. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).
 
Змагальність сторін є однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша - четверта статті 12 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних                               у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
При визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди слід враховувати те, що: внаслідок військової агресії рф проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди; в статті 23 ЦК України передбачено відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості); розмір грошової компенсації моральної шкоди, завданої особі внаслідок військової агресії рф проти України, може відрізнятися залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди; такими обставинами можуть бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій, чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права, які порушені внаслідок військової агресії рф проти України, тощо.
 
Касаційний цивільний суд уже звертав увагу, що принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius) відомий ще з часів римського права та існував                           у зв`язку з іншим правилом - tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення.
 
Тобто особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (див. постанови Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі                               № 179/363/21 (провадження № 61-4060св23), від 21 червня 2023 року у справі              № 757/42885/19-ц (провадження № 61-9060св22), постанову Верховного Суду                         у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року                      у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23), пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі № 756/11081/20 (провадження № 14-25цс24)).
 
У справі, яка є предметом касаційного перегляду:
позивач вказував, що обґрунтуванням його вимог про стягнення з рф на його користь майнової та моральної шкоди були покладені публікації з поважних американських видань, таких як газета «The Washington Post (WP)» посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадської аналітичної компанії SecDev, застосовані позивачем для здійснення розрахунку щодо відшкодування відповідачем матеріальної та моральної шкоди, і ці обставини вже встановлені рішеннями судів в інших подібних справах, які вже набрали законної сили. Такими судовими рішеннями є, зокрема, заочне рішення, ухвалене 07 листопада 2022 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 216/3972/22, яке набрало законної сили 08 грудня                                 2022 року. В цьому рішенні суд встановив, що «відповідно до статті 13 Конституції України та статті 324 ЦК України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу». Суд першої інстанції встановив обставини, покладені в обґрунтування позовних вимог майнового  і немайнового характеру, які суд задовольнив в повному обсязі, а саме: суд задовольнив вимогу про стягнення                    з рф 672 421,18 дол. США в гривневому еквіваленті та 35 000,00 євро моральної шкоди. В першому випадку позивач, здійснюючи розрахунок майнової шкоди, завданої рф незаконною окупацією частини території України та незаконною експропріацією природних ресурсів, не включив до свого розрахунку вартість                      30 мільярдів тон українського вугілля, яке перебуває під контролем рф, що становить близько 11,9 трильйонів дол. США, а також повну вартість 2 209 родовищ, що сумарно оцінюються канадською аналітичною компанією SecDev в 24,8 трильйонів дол. США;
позивач зазначав, що в іншому судовому рішенні Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 216/5447/21 задоволено вимогу про стягнення з рф немайнової шкоди в розмірі 5 200 000,00 грн, завданої внаслідок збройної агресії рф проти суверенної України, та за незаконну окупацію Кримського півострова. А тому позовні вимоги, викладені в позовній заяві, фактично відповідають тим обставинам, які Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області вже встановив у своїх рішеннях, які набрали законної сили, а отже, такі обставини не потребують додаткового доказування в цій справі чи їх переоцінки;
суди встановили, що постановою Верховної Ради України від 14 квітня 2023 року схвалено Заяву Верховної Ради України «Про вчинення рф геноциду в Україні», згідно з якою від імені Українського народу Верховна Рада України як єдиний орган законодавчої влади України, керуючись положеннями Конвенції про запобігання злочину геноциду та покарання за нього, нормами звичаєвого міжнародного права та беручи до уваги положення Римського статуту Міжнародного кримінального суду, визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії рф проти України, яка розпочалася 24 лютого 2022 року, геноцидом Українського народу. Тому суди обґрунтовано відмовили у визнанні повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу;
з урахуванням установлених судами обставин, меж касаційного перегляду (в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення майнової шкоди), відсутності порушеного належного саме позивачу права (майнового чи особистого немайнового права), що є необхідним для стягнення відшкодування майнової шкоди, немає підстав стверджувати, що позивач навів обставини, які давали б підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення майнової шкоди, в задоволенні якої суди відмовили;
з урахуванням встановлених обставин, та меж касаційного перегляду (в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди), немає підстав стверджувати, що позивач навів обставини, які б давали підстави для висновку про задоволення тієї частини позову про стягнення немайнової шкоди, в задоволенні якої суди відмовили.
 
За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в частині незадоволених позовних вимог.
 
Посилання позивача на судові рішення, зокрема, у справах № 216/3972/22 та                             № 216/5447/21 касаційний суд відхиляє з огляду на таке.
 
Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).
 
Преюдиційність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ.
 
Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх                                 з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
 
Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими самими сторонами. У випадку преюдиційного установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку.
 
Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
 
Оскільки позивач не був учасником справ № 216/3972/22 і № 216/5447/21, тому судові рішення у цих справах не мають преюдиційного значення щодо встановлення розміру завданої йому шкоди.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суд не мав законних підстав для ухвалення                                у справі заочного рішення у підготовчому провадженні, колегія суддів вважає необґрунтованими як такі, що не тягнуть за собою скасування чи зміну рішення суду першої інстанції, адже згідно з частиною другою статті 412 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення, тоді як у цьому випадку суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті заявлених позовних вимог.
 
З огляду на вказане Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту                        і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                     у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Судові рішення в оскаржуваній частині відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 409, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 грудня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду                        від 02 квітня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,                    є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Судді:	А. Ю. Зайцев	
 	 	
 	Є. В. Коротенко	
 	 	
 	М. Ю. Тітов