ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"13" жовтня 2025 р.                           Справа№ 910/10742/23
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Коротун О.М. 
 
за участю секретаря судового засідання Гончаренка О.С.
представників сторін: 
від позивача: Сімчук В.І,, Субора Н.С.
від відповідача: Шабароський Б.В., Качмар О.Й., Акусова О.М.
від третьої особи-1: Друг О.М.
від третьої особи-2: Друг О.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 (повний текст якого складено 30.04.2025)
у справі    № 910/10742/23 (суддя Павленко Є.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» 
до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: 
1) Markel Capital Limited (Маркел Кепітал Лімітед) в особі керуючого агента - Markel Syndicate Management Limited (Маркел Синдікейт Менеджент Лімітед);
2) MS Amlin Corporate Member Limited (Ем-Ес Амлін Корпорейт Мембер Лімітед) в особі керуючого агента - MS Amlin Underwriting Limited (Ем-ес Амлін Андеррайтінг Лімітед) 
про стягнення 2 505 462 580,68 грн,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» (далі - Товариство/ТОВ «Віндкрафт Таврія», позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (далі - Компанія/ПрАТ «СК «Уніка», відповідач) про стягнення страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна №  001443/2001/0000004 від 15.03.2021 у розмірі 2 505 462 580,68 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані настанням 24.02.2022 страхового випадку за укладеним між сторонами договором добровільного страхування майна № 001443/2001/0000004 від 15.03.2021, а саме - втратою застрахованого майна внаслідок війни.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.04.2024 залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Markel Capital Limited в особі керуючого агента - Markel Syndicate Management Limited та MS Amlin Corporate Member Limited в особі керуючого агента - MS Amlin Underwriting Limited. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» 2 505 462  580,68 грн страхового відшкодування та 939  400,00 грн  судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку щодо настання страхового випадку, зокрема, що позивач втратив застраховане майне внаслідок війни, тобто, незалежних від нього причин, оскільки позбавлений як права володіння застрахованим майном внаслідок неможливості доступу до нього, так і права користування останнім внаслідок неможливості його технічного, і диспетчерського обслуговування.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення її доводів
Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне акціонерне товариства «Страхова компанія «Уніка» звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним, оскільки суд першої інстанції дав неправильну оцінку обставинам справи та змісту правовідносин сторін відповідно до умов укладеного сторонами договору, не з`ясував дійсних намірів сторін, якими вони керувались при укладенні договору, не дав належної оцінки суті та особливостям укладеного сторонами договору страхування від ризиків політичного насильства як такого, зокрема, об`єктивним межам страхового покриття, правилам тлумачення договору (особливо за наявності виключень), внаслідок чого суд дійшов помилкових висновків, які суперечать умовам укладеного сторонами договору, неправильно витлумачив і застосував положення пунктів 3.1.2, 3.1.4, 10.1.5 Умов до договору, норми матеріального права (ст. 991 Цивільного кодексу України, ст. 26 Закону України «Про страхування» (чинні на дату виникнення спірних правовідносин), та, як наслідок цього, прийняв незаконне рішення. 
Апелянт вказує, що висновок суду, стосовно того, що умовами договору не визначено термін «втрата майна», і що наявними в справі доказами підтверджується факт настання страхового випадку (втрати застрахованого майна внаслідок війни), суперечить договору, а факт настання страхового випадку (втрати застрахованого майна в розумінні умов договору) не доведений позивачем і не підтверджується наявними у справі доказами.
Також скаржник звертає увагу, що суд не врахував того, що несвоєчасне повідомлення про настання страхового випадку є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування, а також заявлений позивачем розмір страхового відшкодування не підтверджується матеріалами справи. 

Узагальнені доводи відзиву позивача на апеляційну скаргу 

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Товариство з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» у своєму відзиві просить апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 -без змін.
Позивач вважає Правила добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу) від 14.01.2016, на які посилається апелянт та які не були долучені до матеріалів справи, а лише зазначено посилання на їх розміщення в публічному доступі на офіційній Інтернет сторінці відповідача, не можуть враховуватись судом, оскільки суд не повен самостійно здійснювати відповідний пошук доказів. 
Крім того, позивач зазначає, що суд вірно оцінив надані сторонами докази та доводи і вказав, що Правила прямо суперечать положенням укладеного між сторонами договору, у тому числі щодо  порядку визначення розміру страхового відшкодування та обсягу страхових ризиків. Також не можуть враховуватись судом положення п.4.2.22 та п.12.2.1 Правил, на які посилається відповідач, оскільки п.12.5 та п.12.6 Умов до договору страхування прямо передбачено, що у випадку виникнення суперечностей з приводу тлумачення або трактування окремих положень, зазначених у Правилах та у договорі та Умовах, пріоритет у застосуванні мають умови договору. У разі протиріч між умовами цього договору та Правилами, перевагу мають умови цього договору.
На думку позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що під «втратою застрахованого майна» слід розуміти не фізичне пошкодження чи знищення застрахованого майна, а саме, втрату ним будь-якої з правомочностей, як власника щодо користування, володіння та розпорядження таким майном (або усіх правомочностей в сукупності), а не виключно фізичної втрати застрахованого майна.  
Також позивач зазначає, що з огляду на окупацію території, на якій розташоване застраховане майно, він позбавлений можливості реалізувати передбачені законом гарантії з охорони належного йому майна у визначеному законом порядку, як і повноцінно реалізувати вказані правомочності власника майна. 
Стосовно твердження апелянта про неправильне тлумачення змісту п.3.1.4 Умов до договору, позивач вказує, що враховуючи принципи тлумачення договору, а також той факт, що всі події у п.3.1.4 Умов перелічені окремо через кому, то цей пункт застосовується тільки у випадку, коли має місце лише неможливість використання або лише відсутність доступу (або лише інша з перелічених подій) і лише одна з цих подій є джерелом збитків щодо застрахованого майна. Натомість, в цій справі, позивач зазначає, що має місце не лише неможливість використання або лише відсутність доступу, а повна втрата застрахованого майна, що виключає застосування п.3.1.4 Умов до договору.
          Позивач також наголошує, що вибуття застрахованого майна із його володіння саме по собі не свідчить про «зміну володільця» і «заволодіння майном іншим суб`єктом». Позивачу не відомо про факти заволодіння, захоплення та утримання застрахованого майна іншими особами ані на дату страхового випадку (24.02.2022 року), ані на цей час. Відповідач, у свою чергу, не надав докази такого заволодіння, захоплення та утримання будь-якими конкретними особами. Тому позивач вважає, що  суд у рішенні дійшов обґрунтованого висновку, що спірною страховою подією є саме втрата застрахованого майна внаслідок війни, а не його захоплення, законне чи незаконне заволодіння, утримання третіми особами. Водночас, пунктом 3.1.2. Умов чітко визначено, що не є страховим випадком лише втрата майна на виконання закону, наказу, постанови або вказівок будь-якого органу влади, або втрата застрахованого майна внаслідок контрабанди, або незаконного перевезення, або незаконної торгівлі. За таких умов, позивач вважає, що подія, яка є предметом розгляду у даній справі не підпадає під виключення, які зазначені в п. 3.1.2. Умов до договору.
          Крім того, позивач зауважує, що судом враховано, що зважаючи на стрімку окупацію Херсонської області, припинення поштового зв`язку та перебої із телефонним зв`язком, останній був об`єктивно позбавлений можливості повідомити відповідача про страховий випадок протягом 24 і 48 годин, як передбачено в п. 7.1., 7.2. Умов до договору. Водночас, факт окупації території місцезнаходження застрахованого майна був загальновідомим. Позивач відкладав направлення офіційного повідомлення про страховий випадок, оскільки також сподівався на деокупацію території Херсонської області і повернення втраченого застрахованого майна найближчим часом. Крім того, значна частина документів щодо страхового випадку перебувала на окупованій території і була недоступна протягом тривалого часу.  Проте, оскільки станом на лютий 2023 року наближався сплив передбаченого пунктом 12.12. договору присічного 1-річного строку з дати закінчення строку договору для подання всіх документів щодо страхового випадку, після якого отримання страхового відшкодування було б неможливим, позивачем було прийняте рішення повідомити про страховий випадок і подати відповідні документи.
          Позивач наголошує на тому, що факт настання страхового випадку за договором, а саме, втрата позивачем всього застрахованого майна 24.02.2022 внаслідок війни (окупації території місцезнаходження застрахованого майна) є загальновідомою та підтвердженою належними та допустимими доказами, а тому не може бути спростований та не потребує доказування. Крім того, позивач вказує, що доведення факту знищення (пошкодження) майна шляхом надання висновків спеціалістів у відповідній галузі чи представлення інших доказів перебуває поза площиною суб`єктивної поведінки сторони позивача у зв`язку з фізичною неможливістю доступу до окупованих територій, де дія норми українського законодавства обмежена в т.ч. і щодо належної фіксації означених фактів.
          Також позивач звертає увагу щодо вартості страхового відшкодування. Так, відповідно до п. 7.2. договору загальна задекларована вартість застрахованого майна з ПДВ складає 75 542 400,00 Євро. У свою чергу, пунктами 1.13. договору визначено, що «задекларовані вартості» - означають фактичні вартості застрахованого майна, зазначені у цьому договорі. З огляду на той факт, що внаслідок страхового випадку у цій справі було повністю втрачено все застраховане майно, страхове відшкодування дорівнюватиме загальній задекларованій вартості застрахованого майна.

Узагальнені доводи відповіді ПрАТ «СК «Уніка» на відзив позивача на апеляційну скаргу 

Заперечуючи проти доводів позивача, викладених у відзиві на апеляційну скаргу, відповідач у своїй відповіді на відзив зазначив, що ТОВ «Віндкрафт Таврія» не спростовано доводи апеляційної скарги ПрАТ «СК «Уніка», а лише повторно наведено висновки суду першої інстанції. 

Узагальнені доводи пояснень третіх осіб щодо апеляційної скарги 

Представник третіх осіб, у своїх поясненнях, наданих до суду, категорично не погоджувався із рішенням суду першої інстанції, вважаючи його незаконним, несправедливим, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню судом апеляційної інстанції з ухваленням нового рішення, яким у задоволенні позову слід відмовити повністю. 
Представник третіх осіб підтримав мотиви та аргументи відповідача викладені в апеляційній скарзі, а також навів свої додаткові доводи для їх врахування судом апеляційної інстанції.  
Так, представник третіх осіб зазначив, що даний спір між сторонами стосується розбіжностей щодо кваліфікації подій заявлених позивачем як страховий випадок відповідно до договору добровільного страхування майна №0011443/2001/0000004 від 15.03.2021. В основі цих розбіжностей лежить, зокрема, різне тлумачення сторонами визначення згідно з положеннями спірного правочину (1), предмету договору (2), поняття «втрата майна» у визначенні «страхового випадку» у статті 6 договору (3) умов та обсягу застосування виключень зі страхових випадків та обмежень страхування, передбачених договором.
Водночас, представник третіх осіб вказав, що Господарським судом міста Києва здійснено неправильне тлумачення умов договору, яке суперечить положенням самого договору, правилам тлумачення правочинів, закріпленим у ст. 213 Цивільного кодексу України та усталеній практиці Верховного Суду.           Також зауважив, що судом першої інстанції було неповно і неправильно установлено обставини, що мають значення у справі, дано неправильну оцінку наданим доказам, визнано доведеним обставини щодо яких відсутні докази, зроблено висновки, які не відповідають встановленим обставинам справи, а також зроблено висновки на основі доказів, які, як зазначив сам суд першої інстанції, відсутні у матеріалах справи.
У подальшому, представники сторін надали ряд письмових додаткових пояснень, в яких вони підтримали кожний свою позицію щодо предмету спору.
Зазначені заяви, пояснення досліджені судом апеляційної інстанції на підставі ст.42 ГПК України, але в межах, передбачених ст. 268 ГПК України.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

          Згідно з витягом з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.05.2025, апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі    № 910/10742/23 передано на розгляд колегії суддів у складі: Майданевича А.Г. - головуючого судді (судді-доповідача), суддів Суліма В.В., Коротун О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.05.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПрАТ «СК «Уніка», призначено її до розгляду на 07.07.2025 та витребувано з Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/10742/23.
29.05.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 910/10742/23.
У судовому засіданні 07.07.2025 колегія суддів протокольною ухвалою продовжила строк розгляду справи № 910/10742/23  відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також оголосила перерву у розгляді даної справи  до 25.08.2025.
21.08.2025 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Акціонерним товариством «Міжнародний Резервний Банк» подано заяву про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
У судовому засіданні 25.08.2025 колегією суддів протокольною ухвалою оголошено перерву у розгляді справи №910/140742/23 до 08.09.2025 для надання письмових пояснень щодо клопотання Акціонерного Товариства «Міжнародний Резервний Банк» про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.  
У судовому засіданні 08.09.2025 учасники справи надали свої доводи та міркування щодо залучення Акціонерного Товариства «Міжнародний Резервний Банк» до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 08.09.2025 у задоволенні заяви Акціонерного Товариства «Міжнародний Резервний Банк» про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача у справі №910/10742/23, відмовлено.
Також у судовому засіданні 08.09.2025 протокольною ухвалою колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду справи № 910/10742/23 відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у зв`язку зі складністю та оголосила перерву у розгляді справи до 06.10.2025.
          Представник позивача адвокат Сімчук В.І. у судовому засіданні 06.10.2025 зауважив на тому, що Правила добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу) від 14.01.2016, на які посилається апелянт та представник третіх осіб, не були долучені до матеріалів справи у суді першої інстанції, тому не можуть враховуватись судом, оскільки суд не повен самостійно здійснювати відповідний пошук доказів.          
          Колегія суддів у судовому засіданні 06.10.2025 наголосила на тому, що доданим до апеляційної скарги та до пояснень третіх осіб Правилам буде надано оцінку відповідно до ст. 269 ГПК України. Також колегією суддів у судовому засіданні було досліджено матеріали справи,  всі заяви, заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників процесу, після чого, суд перейшов на стадію судових дебатів. У судових дебатах представники відповідача, представник позивача та представник третіх осіб  виступили з промовами, представляючи свої остаточні аргументи, обґрунтовуючи свою позицію та надали свої правові висновки щодо справи.
Після чого, колегією суддів у зв`язку зі складністю справи (великої кількості доказів, наданих учасниками справи (справа налічує сім томів, з них майже два томи складають заяви, заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників справи подані до суду апеляційної інстанції) оголошено про відкладення стадії ухвалення та проголошення судового рішення на 13.10.2025.
          У встановлений час 13.10.2025 оголошено скорочене (вступна та резолютивна частини) судове рішення.

Межі розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Європейський суд щодо тлумачення положення "розумний строк" в рішенні у справі "Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства" роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
          Обов`язок суду, це дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод (ст. 6 Конвенції).
          Належне мотивування судового рішення: демонструє сторонам, що суд почув їхні позиції, а не проігнорував їх; надає сторонам можливість вирішити питання про доцільність його оскарження; забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи; забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям (п.22 Висновку № 3 КРЄС, рішення ЄСПЛ у справі «Мала проти України» від 03.07.2014).
          Ефективність справедливого розгляду - сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. Такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. (рішення ЄСПЛ від 19.04.1993 у справі «Краска проти Швейцарії»).
          Вмотивованість судового рішення захищає особу від сваволі суду (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»).
          Вмотивованість - це вимога до суду наводити письмово в рішенні судження, пояснення про наявність чи відсутність фактів, які є основою для висновку суду. Це також пояснення суду, чому він виніс саме таке рішення, погодився з одними та відкинув інші доводи ( постанова ВПВС від 10.06.2021 у справі № 11-104сам21).
          Процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, §47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
          Застосовуючи процесуальні норми, національні суди повинні уникати як надмірного формалізму, який може вплинути на справедливість провадження, так і надмірної гнучкості, яка призведе до анулювання вимог процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі "ТОВ "Фріда" проти України" від 08.12.2016).
Враховуючи викладене, через те що сторонами подавалась велика кількість додаткових письмових пояснень (справа налічує сім томів, з них майже два томи складають заяви, заперечення, додаткові пояснення, клопотання учасників справи, подані до суду апеляційної інстанції), з метою повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, з огляду на ст.ст.2,7,13 ГПК України, на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, справа №910/10742/23 розглядалась протягом розумного строку, з наданням часу учасникам апеляційного провадження для ознайомлення з позицією один одного та заслухавши їх у відкритому судовому засіданні.

Позиції учасників справи
Представники відповідача у судових засіданнях наполягали на задоволенні апеляційної скарги, просили рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог позивача відмовити у повному обсязі. 
Представник третіх осіб 1 та 2 у судових засіданнях також просив суд задовольнити апеляційну скаргу ПрАТ «СК «Уніка», скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову. Водночас, третіми особами апеляційні скарги не подавалися, тому їх доводи оцінюються судом апеляційної інстанції лише в межах ст. 269 ГПК України. 
Представники позивача у судових засіданнях заперечували проти задоволення апеляційної скарги ПрАТ «СК «Уніка», з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі №  910/10742/23 без змін. 

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

Судом першої інстанції встановлено, що 15.03.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» та Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Уніка» було укладено договір добровільного страхування майна № 001443/2001/0000004 (далі - договір), за умовами якого останньою здійснено страхування належного позивачу на праві приватної власності майна (підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно), загальною задекларованою вартістю 75 542 400,00 Євро, а саме: трансформаторна підстанція 150/35 кВ збору потужності ВЕС «Новотроїцька», а також виробничий об`єкт ВЕУ № 9 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 10 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 12 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 13 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 14 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 15 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 16 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 17 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 18 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 19 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 20 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», виробничий об`єкт ВЕУ № 21 вітропарк ВЕС «Новотроїцька», розташованих за адресою: Херсонська область, Новотроїцький район, Сивашівська с/рада, комплекс будівель і споруд № 1.
Згідно з преамбулою до договору, серед іншого, його було укладено відповідно до «Правил добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу)» від 14.01.2016 та «Правил добровільного страхування фінансових ризиків» (далі-Правила). 
Відповідно до п. 3.1. договору його предметом є майнові інтереси Товариства, пов`язані з володінням, та/або користуванням, та/або розпорядженням майном, що застраховано за цим договором. 
За умовами п. 5 договору його дія поширюється на всю територію України, за винятком територій Автономної Республіки Крим, Луганської та Донецької областей.
Страховим випадком у розумінні пункту 6 договору є факт понесення збитків страхувальником (вигодонабувачем) внаслідок пошкодження, знищення чи втрати застрахованого майна в результаті настання подій (страхових ризиків), зазначених нижче, визначення яких наведені в Умовах добровільного страхування майна, що підписані страховиком та страхувальником: 1. терористичний акт; 2. диверсія; 3. страйки та (або) масові заворушення; 4. протиправні дії третіх осіб, направлені на пошкодження або знищення застрахованого майна; 5. повстання, революція або бунт; 6. заколот та (або) державний переворот; 7. війна та (або) громадянська війна (п. п. 6.1. - 6.7. договору).
Строк дії договору встановлювався з 00 годин 00 хвилин за київським часом 28.03.2021 до 24 години 00 хвилин за київським часом 27.03.2022 (п. 8 договору).
Відповідно до розділу 1 «Загальні положення та визначення» Умов добровільного страхування майна (далі - Умови) останні є невід`ємною частиною договору добровільного страхування майна та перерви діяльності (далі - договір). За цим договором страховик зобов`язується за обумовлену плату (страховий платіж) при настанні зазначених у договорі подій (страхових випадків) виплатити страхувальнику і/або вигодонабувачу страхове відшкодування в межах страхової суми, зазначеної у договорі. Місцем дії договору є виключно територія, що зазначена в пункті 5 договору як територія страхування та адреса, за якою знаходиться застраховане майно, яка зазначена в пункті 7.1. договору. У будь-якому разі не є застрахованим та не підлягає страхуванню майно, що розташоване в Донецькій, Луганській областях та Автономній Республіці Крим. Майно вважається застрахованим тільки під час його знаходження на території страхування, яка вказується в договорі. Якщо страховане майно вилучається, переміщається з території страхування, то покриття, передбачене договором, не діє стосовно такого майна (п. п. 1.2. - 1.5. Умов).
Відповідно до визначень, наведених у п. п. 1.23., 1.27., 1.28., 4.1. Умов:
«страховим випадком», «одним страховим випадком» за цим договором вважатиметься факт завдання збитку/збитків, що виникли внаслідок і безпосередньо спричинені однією дією або серією дій. Тривалість і обсяг будь-якого «одного страхового випадку» обмежується всіма збитками, понесеними страхувальником щодо майна, застрахованого за цим договором, під час періоду у 72 послідовні години, що виникли внаслідок або в результаті однієї причини. Проте, жодний такий період у 72 послідовні години не може виходити за рамки строку дії договору, крім випадків, коли страхувальник вперше зазнав прямого матеріального збитку до закінчення строку дії договору, а також починатись до початку строку дії договору (пункт 1.23. Умов);
«війна» означає силову боротьбу між двома або більше суверенними націями, що ведеться з будь-якої причини, озброєний конфлікт суверенних сил та (або) оголошених або неоголошених та відкритих ворожих актів між суверенними націями, з врахуванням виключення, зазначеного в пункті 3.1.3. цих Умов (пункт 1.27. Умов);
«страхове покриття» - зобов`язання страховика щодо виплати страхового відшкодування при настанні страхового випадку, яке виникло протягом строку дії договору (пункт 1.28. Умов);
«страхова сума» - грошова сума, у межах якої страховик відповідно до договору та Умов зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова сума є максимальною сумою, що може бути виплачена страхувальнику за усіма страховими випадками, що сталися протягом строку дії цього договору із застрахованим майном, щодо якого вона встановлена (пункт 4.1. Умов).
Згідно з розділом 2 «Страхові випадки та страхові ризики» Умов, згідно з цим договором у частині страхування майна страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником внаслідок втрати, знищення або пошкодження страхованого майна в результаті настання подій (страхових ризиків), що позначені «Так» у договорі у розділі 6 у тлумаченні визначень цього договору: терористичний акт; диверсія; страйки та (або) масові заворушення;  протиправні дії третіх осіб, направлені на пошкодження або знищення застрахованого майна; повстання, революція або бунт; заколот та (або) державний переворот; війна та (або) громадянська війна (пункт 2.1. Умов).
Розділом 3 «Виключення із страхових випадків і обмеження страхування» Умов визначені випадки і обмеження, які не визнаються страховим випадком та не підлягають відшкодуванню.
Згідно з пунктами 3.1.2., 3.1.4 Умов, не визнаються страховим випадком та не підлягають відшкодуванню шкода/збитки внаслідок:
- події, що прямо або опосередковано сталася внаслідок захоплення, конфіскації, націоналізації, реквізиції, експропріації, затримання, законного чи незаконного заволодіння, зайняття, ембарго, відчуження, а також втрату або пошкодження застрахованого майна на виконання закону, наказу, постанови або вказівок будь-якого органу влади, втрати або пошкодження застрахованого майна внаслідок контрабанди або незаконного перевезення або незаконної торгівлі (пункт 3.1.2. Умов);
- затримки, втрати частки ринку, неможливості використання, неможливості доступу до застрахованого майна, закриття бізнесу або відкликання ліцензії, амортизації, обмеженості в функціональності, витрати на прискорення відновлення перерви діяльності (пункт 3.1.4. Умов).
Відповідно до пункту 6.1.3. Умов страхувальник має право при настанні страхового випадку отримати страхове відшкодування в порядку та на умовах, передбачених договором.
При цьому, відповідно до пункту 6.2.5. Умов страхувальник повинен при настанні страхового випадку дотримуватись вимог розділу 8 Умов.
У свою чергу, Компанія за умовами пунктів 6.3.5. та 6.3.6. Умов має право: самостійно проводити розслідування обставин випадку, призначати на свій розсуд та за свій рахунок кваліфікованих фахівців (експертів) для визначення причин страхового випадку та розміру збитків; у разі виникнення сумніву в обґрунтованості (законності) вимог страхувальника на виплату страхового відшкодування, відстрочити її до підтвердження або спростування цих сумнівів.
Відповідно до пунктів 6.4.3. та 6.4.4. Умов страховик зобов`язаний: протягом 10-ти робочих днів, після отримання усіх необхідних документів, що підтверджують факт настання страхового випадку та розмір збитку, прийняти рішення щодо визнання (чи невизнання) події страховим випадком; при настанні страхового випадку - сплатити страхове відшкодування не пізніше 10-ти робочих днів з моменту прийняття рішення про визнання події страховим випадком.
Розділом 7 Умов визначені дії сторін у разі настання страхового випадку.
Згідно з пунктами 7.1.1.- 7.1.3. Умов, у разі настання випадку, який має ознаки страхового, страхувальник вчиняє наступні дії:
- негайно, протягом 24 (двадцяти чотирьох) годин, звертається у цілодобовий інформаційний центр страховика і повідомляє про випадок, що стався, за телефонами: +38 (044) 225 60 00; НОМЕР_1 (Київстар); НОМЕР_2 (Vodafone); НОМЕР_3 (Lifecell) або на e-mail: office@uniqua.ua (пункт 7.1.1. Умов);
- протягом 48 (сорока восьми) годин з моменту настання випадку надає особисто або надсилає факсом, поштовим зв`язком страховику письмове підтвердження повідомлення про подію (пункт 7.1.2. Умов);
- негайно проінформувати відповідні органи, виходячи з їх компетенції (органи внутрішніх справ, пожежної охорони, аварійні служби тощо) про настання страхового випадку та отримати від них документи, що підтверджують факт та обставини настання випадку (пункт 7.1.3. Умов).
Пунктом 8.1. Умов передбачено перелік документів, які надаються страхувальником страховику при настанні події, яка має ознаки страхового випадку.
Згідно з пунктами 8.2. та 8.3. Умов страховик залишає за собою право змінити перелік документів, передбачених пунктом 8.1. Умов, а також вимагати у страхувальника додаткові документи, якщо з урахуванням конкретних обставин їх відсутність унеможливлює встановлення майнового інтересу, факту та причин настання страхового випадку та (або) визначення розміру збитків. У разі неможливості надання яких-небудь документів з об`єктивних причин, страхувальник зобов`язаний надати страховику письмове пояснення причин їхньої відсутності/ненадання.
Пунктом 8.5. Умов передбачено, що рішення про визнання події страховим випадком приймається страховиком протягом 10-ти робочих днів після отримання всіх документів, зазначених у пункті 8.1. цього договору.
У відповідності до пунктів 8.6. - 8.8. Умов виплата страхового відшкодування її одержувачу здійснюється страховиком на підставі заяви про виплату страхового відшкодування і страхового акта протягом 10-ти робочих днів з дати прийняття рішення про визнання події страховим випадком (оформлення страхового акта) шляхом, зазначеним її одержувачем у заяві про виплату страхового відшкодування, - безготівковим переказом на банківський рахунок, готівкою через касу страховика або іншим шляхом, зазначеним вигодоодержувачем у заяві про виплату страхового відшкодування. 
У разі прийняття рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, страховик зобов`язаний повідомити страхувальника в письмовій формі, з обґрунтуванням причин відмови протягом 10-ти робочих днів з дати отримання всіх документів, передбачених договором. 
Строк прийняття рішення про виплату або відмову у виплаті страхового відшкодування може бути додатково продовжений страховиком: до 60 днів - при необхідності проведення додаткової перевірки обставин страхового випадку, розміру заподіяного збитку та (або) якщо документів, отриманих від страхувальника недостатньо для прийняття рішення по випадку, що має ознаки страхового; якщо органами внутрішніх справ розпочато досудове розслідування проти страхувальника або посадових осіб страхувальника, або уповноважених ним осіб, або його представників та/або ведеться досудове розслідування обставин, які спричинили настання страхового випадку - до закінчення досудового розслідування, а у випадку звернення до суду з обвинувальним актом - до моменту набрання вироком, ухвалою суду законної сили; якщо за фактом настання страхового випадку розпочато досудове розслідування - до закінчення досудового розслідування (закриття кримінального провадження), але не більше, ніж на 90 календарних днів з дати отримання страховиком останнього документу від страхувальника; у випадку звернення до суду з обвинувальним актом - до моменту набрання вироком, ухвалою суду законної сили.
У розділі 9 Умов сторони погодили порядок визначення розміру страхового відшкодування у разі настання страхового випадку.
Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є, зокрема: несвоєчасне повідомлення страхувальником, без поважних на це причин, про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом, Правилами та договором страхування (п.  п.  10.1.5., 10.1.8. Умов).
Даний договір складено в двох примірниках українською та англійською мовами, кожен з яких має однакову юридичну силу. При виникненні суперечностей при трактуванні умов цього договору, пріоритетне значення має українська мова (розділ 12.1. Умов).
Відповідно до пункту 12.11. Умов страхувальник, як тільки йому стане відомо про обставини, які можуть вчинити настання збитку має строки протягом 24 годин письмово повідомити страховика, за договором, який, у свою чергу, має повідомити страховика протягом семи днів з моменту, коли йому стало відомо про виникнення таких обставин. Умова повідомлення про збитки є необхідною та впливає на виконання зобов`язань за договором страховиком. При повідомленні про страховий випадок страхувальник має надати страховику максимально можливу і достовірну інформацію та свідчення, а також повноцінно співпрацювати у розслідуванні та врегулюванні будь-якого збитку.
Страхувальник має надати підписані та документально підтверджені докази збитку протягом 60 днів з моменту настання страхового випадку (за виключенням письмового обґрунтування збільшення даного строку наданого страховику) із зазначенням часу, місця та причин збитку, підтвердження майнового інтересу щодо пошкодженого чи втраченого майна, а також фінансового розміру збитку. Якщо документи, що підтверджують настання збитку, не будуть надані протягом 1-го року з дати закінчення строку дії договору, страховик звільняється від будь-якої відповідальності за цим правочином. В будь-якій заяві чи вчиненій дії по повідомленню про настання збитку по даному договору необхідність доведення того, що збиток покривається за цим договором, не є виключенням зі страхових випадків та підлягає сплаті, покладається на страхувальника (пункт 12.12. Умов).
          Доказів дострокового припинення укладеного між сторонами правочину, зокрема, у зв`язку з несплатою Товариством обумовлених страхових платежів матеріали даної справи не містять.
          Відповідно до  статті 75 ГПК України  обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.
           24.02.2022 військами  російської федерації  здійснено повномасштабне вторгнення на територію України, у тому числі на територію Генічеського району Херсонської області.
          Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022  на всіх території України введено воєнний стан, дія якого неодноразово продовжувалась і триває на час розгляду судом даної справи.
          Судом першої інстанції також врахована правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена в постанові    від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц, відповідно до якої факт збройної агресії  російської федерації  проти України встановленню в судовому порядку не потребує.
          Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22.12.2022 № 309 уся територія Генічеського (Новотроїцького) району Херсонської області, на території якого знаходилось застраховане майно позивача, включено до Переліку тимчасово окупованих  російською федерацією  територій з 24.02.2022. В цій частині суд апеляційної інстанції приймає доводи позивача.
          Як зазначає Товариство у своїй позовній заяві, починаючи з 24.02.2024 воно фактично втратило усі правомочності власника застрахованого майна, оскільки практичне здійснення володіння, користування та розпорядження цим майном є неможливим.
          Зокрема, з відомостей, які містяться на офіційному веб-сайті Державної прикордонної служби України за посиланням: https://dpsu.gov.ua/uk, вбачається, що станом на 09:42 год  24.02.2024 на території Херсонської області велись активні бойові дії.
          З наявних у матеріалах справи доказів судом першої інстанції встановлено, що близько 7:00 год 24.02.2022 зафіксовано пошкодження турбін ВЕС "Овер`янівська" внаслідок її ураження ракетами  російської федерації, яка перебуває у власності Товариства з обмеженою відповідальністю "Віндкрафт Україна". У зв`язку з цим, з метою запобігання виникненню аварій на обладнанні, роботу обладнання, застрахованого за спірним договором, було зупинено за рішенням начальника ВЕС "Новотроїцька" Микули О.Г. 24.02.2024.
          Обставини припинення експлуатації застрахованого майна позивача підтверджується також наявними в матеріалах справи копіями листів Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" від 19.09.2023 вих. № 01/46648 та Державного підприємства "Гарантований покупець" від 20.09.2023    № 15/3526 з відомостями щодо погодинного відпуску електроенергії Товариством, згідно з якими з 24.02.2022 відпуск електроенергії ВЕС "Новотроїцька" припинився.
          З наявних у матеріалах справи копій листів Товариства з обмеженою відповідальністю "Вестас Юкрейн" від 28.02.2022 та Приватного акціонерного товариства "Національна енергетична компанія "Укренерго" від 19.09.2023 вих. № 01/46487 вбачається, що технічне та диспетчерське обслуговування застрахованого обладнання позивача з 24.02.2024 було припинене у зв`язку з відсутністю доступу до такого об`єкта внаслідок окупації військами  російської федерації  території, на якій розташоване відповідне обладнання.
          Зі змісту наявних у матеріалах справи копій листів: Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Херсонській області: від 19.07.2022    № 6601-196/02 та від 10.02.2023 № 6602-456/66, Херсонської обласної військової адміністрації від 06.03.2023 № 317-08-09-319/23, вбачається, що застраховане Товариством майно розташоване на тимчасово окупованій  російською федерацією  території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з чим вказані суб`єкти владних повноважень не мають можливості ні надати допомогу в забезпеченні позивачу реалізації прав власника такого майна, ні надати будь-яку інформацію про його стан.
Судом першої інстанції встановлено, що 23.02.2023 позивачем направлено на email та на поштову адресу відповідача повідомлення про страховий випадок, вих. № 2, в якому вказано про настання 24.02.2022 страхового випадку за договором, а саме, втрати застрахованого майна внаслідок війни російської федерації з Україною (в результаті чого було зареєстровано справу № 00555192).
Зокрема, у відповідному повідомленні наголошується, що починаючи з 24.02.2022 і до цього часу територія місцезнаходження застрахованого майна (а саме, територія Генічеського (раніше - Новотроїцького) району Херсонської області) тимчасово окупована військами рф і органи державної влади України не здійснюють на цій території своїх повноважень.
Крім того, за твердженнями позивача, останній внаслідок цих подій, незважаючи на наявність запису про державну реєстрацію права власності, фактично втратив всі правомочності власника застрахованого майна, оскільки практичне здійснення володіння, користування та розпорядження цим майном є не можливим.
У свою чергу, позивач зазначив, що компетентні органи державної влади України повідомили, що не можуть забезпечити реалізацію права власності на застраховане майно в умовах окупації відповідної території. 
Також є відсутньою можливість отримання будь-якої інформації про стан застрахованого майна.
Підсумовуючи усе вищевикладене, позивач у своєму повідомленні про страховий випадок від 23.02.2023 вих. № 2 зазначив, що відповідні обставини вказують на те, що, в даному випадку, має місце не суто відсутність доступу до застрахованого майна, а його фактична втрата страховиком та, що застраховане майно вибуло як із володіння, користування і розпорядження позивача, так і з-під юрисдикції державних органів України, а будь-які інструменти для повернення майна у передбачуваному майбутньому у позивача відсутні, що свідчить про втрату застрахованого майна у розумінні пункту 6 договору.
          24 лютого 2023 року Товариство направило на адресу відповідача заяву від 24 лютого 2023 року вих. № 4 про виплату страхового відшкодування.
До даної заяви (посилаючись у ній на ті ж самі обставини, що і у вказаному вище повідомленні від 23.02.2023 вих. № 2), на підтвердження факту настання страхового випадку, позивач долучив: копію повідомлення вих. № 2 від 23.02.2023; копію договору добровільного страхування майна № 001443/2001/0000004 від 15.03.2021; інформацію про ТОВ «Віндкрафт Таврія» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань; копію Статуту ТОВ «Віндкрафт Таврія» з описом, що містить ключ доступу до електронної версії Статуту; копію Витягу з реєстру платників податку на додану вартість від 06.05.2016; копії технічних паспортів на застраховане майно; інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо застрахованого майна; балансову довідку від 23.02.2023; копію запиту вих. № 40 від 05.07.2022 з доказами направлення; копію листа ГУ ДСНС України у Херсонській області № 6601-196/02 від 19.07.2022; копію Адвокатського запиту вих. № 2-06-02/23 від 06.02.2023 з доказами направлення; копію листа ГУ ДСНС України у Херсонській області № 6602-456/66 від 10.02.2023 з копією конверта і інформацією про дату вручення. 
З матеріалів справи  вбачається, що 04.04.2023 Товариство направило на адресу відповідача лист від 03.04.2023 вих. № 6 з проханням повідомити про прийняте у страховій справі № 00555192 рішення (повідомлення про страховий випадок від 23.03.2023 вих. № 2).
Листом вих. № 00555117 від 06.04.2023 відповідач повідомив, що для визнання події страховим випадком та виплати страхового відшкодування, страхувальник зобов`язаний надати страховику документи, що підтверджують настання та обставини страхового випадку, факт втрати, знищення або пошкодження застрахованого майна.
Також відповідач наголосив, що відсутність доступу до майна сама по собі не є підставою для визнання страхового випадку та просив надати докази стосовно реального стану застрахованого майна та обставин його втрати, знищення або пошкодження.
Крім того, відповідач вказав, що перелік документів, що підтверджують факт настання збитків, передбачений умовами пункту 8 договору, одночасно зазначивши, що відповідно до пункту 3.1.4. Умов до договору не визнається страховим випадок та не підлягають відшкодуванню шкода/збитки внаслідок неможливості використання, неможливості доступу до застрахованого майна, закриття бізнесу. 
20.04.2023 позивач, у відповідь на лист відповідача вих. № 00555117 від 06.04.2023, направив останньому лист за вих. №7 від 20.04.2023 з додатками: 1) копією адвокатського запиту за вих. № 2-24-02/23 від 24.02.2023 з доказами направлення; 2) копією листа Херсонської обласної військової адміністрації № 317-08-09-319/23 від 06.03.2023; 3)  балансовою довідкою №3 від 23.02.2023), в якому повідомив, що в доданій до заяви про виплату страхового відшкодування балансовій довідці № 3 було виявлено технічні описки у даті та реквізитах компанії, а тому позивач надає балансову довідку з виправленими описками; відносно обставин втрати застрахованого майна позивач, повторно зазначив, що з 24.02.2022 і до цього часу територія місцезнаходження застрахованого майна тимчасово окупована військами рф і органи державної влади України не здійснюють на цій території своїх повноважень; а також, що з 30.09.2022 територію Херсонської області було анексовано російською федерацією з посиланням на «договір між Російською Федерацією і Херсонською областю про прийняття Херсонської області і створення у складі Російської Федерації нового суб`єкта» від 30.09.2022, на підставі якого було прийнято Федеральний конституційний закон від 04.10.2022 № 8-ФКЗ «Про прийняття в Російську Федерацію Херсонської області і створення у складі Російської Федерації нового суб`єкта - Херсонської області»; і що не визнаючи легітимності прийнятих державою-агресором нормативних актів, внаслідок вищезазначених подій позивач фактично втратив всі правомочності власника застрахованого майна, оскільки практичне здійснення володіння, користування та розпорядження цим майном є неможливим; додатково позивач зазначив про отримання листа Херсонської обласної військової адміністрації, в якому остання зазначила, що застраховане майно розташоване на тимчасово окупованій російською федерацією території, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.
У зв`язку з цим, позивач просив у встановлені договором строки прийняти рішення про визнання або відмову у визнанні події страховим випадком, а в разі продовження строку на прийняття відповідних рішень в межах, визначених пунктом 8.8. договору - додатково повідомити про це позивача. 
Листом за вих. № 00555118 від 15.05.2023 відповідач повідомив позивача, що до процесу врегулювання залучаються перестраховики та всі зацікавлені сторони.
Також зазначив, що страховим випадком за договором вважається факт завдання збитку/збитків, що виникли внаслідок і безпосередньо спричинені однією дією або серією дій.
Посилаючись на пункти 6.2.7., 12.11. Умов до договору, відповідач звернув увагу заявника на те, що повідомлення про випадок було надано заявником 24.02.2023, а також, що необхідність доведення того, що збиток покривається за цим договором, не є виключенням зі страхових випадків та підлягає сплаті, покладається на страхувальника. 
Додатково відповідачем було зазначено, що згідно із Умовами до договору та Правил страхування під втратою/знищенням майна вважається такий його стан, коли витрати на його відновлення дорівнюють або перевищують вартість застрахованого майна на дату настання страхового випадку, або страхову суму за договором страхування, в залежності від того, яке значення менше, і що втрата доступу до приміщення або втрата права володіння, користування та розпорядження майном є іншим страховим випадком, який не покривається умовами укладеного договору. 
Крім того, надані позивачем докази збитку не містять інформації, яка вимагається договором, тому відповідач не може прийняти їх для задоволення вимог договору.
В обґрунтування наявності підстав для стягнення з відповідача страхового відшкодування позивач у позовній заяві зазначив, що починаючи з 24.02.2022 і до цього часу територія місцезнаходження застрахованого майна, а саме територія Генічеського (раніше - Новотроїцького) району Херсонської області, тимчасово окупована військами рф і органи державної влади України не здійснюють на цій території своїх повноважень. 
Внаслідок цих подій позивач, незважаючи на наявність запису про державну реєстрацію права власності, фактично втратив всі правомочності власника застрахованого майна, оскільки практичне здійснення володіння, користування та розпорядження цим майном не є можливим. 
У свою чергу, компетентні органи державної влади України повідомили позивачу про неможливість забезпечити реалізацію права власності на застраховане майно в умовах окупації відповідної території.    
З огляду на ці обставини, забезпечення позивачу реалізації його права власності на застраховане майно неможливе. Отже, з 24.02.2022 застраховане майно вибуло як із володіння, користування і розпорядження позивача, так і з-під юрисдикції державних органів України, а будь-які інструменти для повернення майна у передбачуваному майбутньому у позивача відсутні, що свідчить про втрату застрахованого майна, в розумінні пункту 6 договору.
Разом з тим, відповідач зазначав, що позивачем не доведено факт настання страхового випадку - втрати застрахованого майна внаслідок війни, оскільки на думку відповідача, вказане поняття охоплює випадки саме повного фізичного знищення відповідного майна; подія, про існування якої стверджує позивач, підпадає під виключення зі страхових випадків і обмеження страхування; позивачем несвоєчасно повідомлено про настання страхового випадку. 
Водночас позивач зазначив, що спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що відповідачем порушено визначене договором зобов`язання розглянути подані позивачем документи, прийняти рішення про визнання події страховим випадком та виплатити відповідне страхове відшкодування.
При цьому, позивач стверджує, що передбачені законом та договором підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування за договором відсутні, а отже є наявними правові підстави для стягнення страхового відшкодування за договором з відповідача в судовому порядку.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 позов задоволено повністю.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» 2 505 462  580,68 грн страхового відшкодування та 939  400,00 грн  судового збору.
Задовольняючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про настання страхового випадку, у зв`язку з тим, що позивач втратив застраховане майне внаслідок війни, тобто, з незалежних від нього причин, оскільки позбавлений як права володіння застрахованим майном внаслідок неможливості доступу до нього, так і права користування останнім внаслідок неможливості його технічного, і диспетчерського обслуговування.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 
Згідно зі статтею 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частинами 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).
Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання. Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Положеннями статті 9 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик відповідно до умов страхування зобов`язаний провести виплату при настанні страхового випадку. Страхова виплата - це грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком і страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.
Відповідно до статті 26 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: навмисні дії страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на дії, пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або захисту майна, життя, здоров`я, честі, гідності та ділової репутації. Кваліфікація дій страхувальника або особи, на користь якої укладено договір страхування, встановлюється відповідно до чинного законодавства України; вчинення страхувальником - фізичною особою або іншою особою, на користь якої укладено договір страхування, умисного злочину, що призвів до страхового випадку; подання страхувальником свідомо неправдивих відомостей про предмет договору страхування або про факт настання страхового випадку; отримання страхувальником повного відшкодування збитків за майновим страхуванням від особи, винної у їх заподіянні; несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом. Умовами договору страхування можуть бути передбачені інші підстави для відмови у здійсненні страхових виплат, якщо це не суперечить закону.
Згідно з частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України  боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Як вірно зазначено судом першої інстанції, 24 лютого 2022 року військами Російської Федерації здійснено повномасштабне вторгнення на територію України, у тому числі на територію Генічеського району Херсонської області.
Зазначені обставини є загальновідомими та відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, правової позиції, викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 210/4458/15-ц (факт збройної агресії російської федерації проти України встановленню в судовому порядку не потребує), не потребують доказування.
          Відповідачем також визнаються наступні обставини:
1) укладення сторонами договору добровільного страхування майна № 001443/2001/0000004 від 15.03.2021; 
2) повідомлення позивачем 23.02.2023 відповідача про настання 24.02.2022 страхового випадку, а саме втрату застрахованого майна внаслідок війни РФ з Україною;
3) звернення позивача 23.02.2023 до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, надання окремих документів;
4) листування між позивачем і відповідачем стосовно заявленого випадку.
          Посилаючись на повномасштабне вторгнення військ Російської Федерації на територію України, ведення на території України воєнного стану, окупацію усієї території Генічеського (раніше - Новотроїцького) району Херсонської області, на території якого знаходилось застраховане майно позивача, останній власно і заявив про настання 24.02.2022 страхового випадку, а саме втрату ним застрахованого майна внаслідок війни російської федерації з Україною. Втрату застрахованого майна позивач пояснює тим, що починаючи з 24.02.2022 і до цього часу територія місцезнаходження застрахованого майна тимчасово окупована військами РФ і органи державної влади України не здійснюють на цій території своїх повноважень та не можуть забезпечити реалізацію права власності на застраховане майно в умовах окупації відповідної території. З 24.02.2022 застраховане майно вибуло як із володіння, користування і розпорядження позивача, так і з-під юрисдикції державних органів України, а будь-які інструменти для повернення майна у передбачуваному майбутньому у позивача відсутні. Внаслідок цих подій позивач, незважаючи на наявність запису про державну реєстрацію права власності, фактично втратив всі правомочності власника застрахованого майна, оскільки практичне здійснення володіння, користування та розпорядження цим майном є не можливим. Вищенаведені обставини, на переконання позивача, вказують на те, що має місце втрата ним застрахованого майна, в розумінні пункту 6 договору. 
Відповідач заперечував проти позову, посилаючись на те, що позивачем не доведено факт настання страхового випадку; подія, про існування якої стверджує позивач, підпадає під виключення зі страхових випадків і обмеження страхування; позивачем несвоєчасно повідомлено про настання страхового випадку, не подано усі необхідні документи, що підтверджують факт і обставини настання страхового випадку, і розмір завданих збитків. Зазначає,   позивачем не доведено факт настання страхового випадку - факт втрати застрахованого майна внаслідок війни РФ з Україною, не надано доказів на підтвердження настання страхового випадку, а також не доведено неможливість володіння, користування та розпорядження застрахованим майном не є виключенням зі страхових випадків; вказує, що втрата правомочностей власника майна, окупація території місцезнаходження застрахованого майна військами РФ, перебування майна на тимчасово окупованій території, нездійснення органами державної влади України своїх повноважень на тимчасово окупованій території, вибуття застрахованого майна з-під юрисдикції державних органів України, не є втратою майна; зазначає, що позивач несвоєчасно (через рік) повідомив відповідача про настання страхового випадку, що, на думку відповідача, є самостійною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування; звертає увагу суду на непослідовність та недобросовісність дій позивача. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що пред`явлений позов не підлягає задоволенню судом.
Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, в частині того, чи мав місце у спірній ситуації відповідний страховий випадок, як власне і обставинам (фактам), якими обґрунтовуються вимоги та заперечення учасників даної справи (з цього приводу), колегія суддів виходить з наступного. 
Так, між сторонами договору страхування існує спір щодо тлумачення понять «страховий випадок» та «втрата майна» за умовами спірного договору.
З Преамбули до договору вбачається, його укладено відповідно до Правил добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу) від 14.01.2016 року (далі-Правила страхування). Преамбула та пункт 1.2 Умов до договору також свідчать, що ці Умови до договору складені на підставі, зокрема Правил страхування майна, і що вони разом є невід`ємною частиною договору. Посилання на Правила страхування майна також містяться у пункті 6.4.1, пункті 10.1.8, пункті 12.5 Умов до договору.
Крім того, як зазначено на сторінці 3 договору та на сторінці 18 Умов до договору, позивач з Правилами страхування, Умовами до договору був ознайомлений та зі всіма умовами погодився.
Так, згідно з Правилами добровільного страхування майна (крім залізничного, наземного, повітряного, водного транспорту, вантажів та багажу) від 14.01.2016, на підставі яких укладено договір (далі - «Правила»), ці Правила розроблені відповідно до  «  та інших нормативно-правових актів України (преамбула договору, преамбула Умов). Страховик укладає договори добровільного страхування майна з юридичними та дієздатними фізичними особами (страхувальниками) відповідно до цих Правил і законодавства України. Договір страхування укладається відповідно до Правил страхування та законодавства України (пункти 2.1., 2.2. Правил).
Вказані Правила добровільного страхування майна встановлюють загальні умови і порядок укладення договорів страхування. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договорів страхування. За згодою сторін у договорі страхування можуть бути зазначені також інші умови, що не суперечать цим Правилам та законодавству України (пункти 2.3., 2.4. Правил).
Предметом договору страхування є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов`язані з володінням, користуванням і    розпорядженням майном. Якщо договором страхування не передбачено інше, застрахованим може бути майно, що безпосередньо належить страхувальнику, придбане страхувальником у кредит, отримане ним за договором оренди, лізингу або що є майновим забезпеченням застави, майно, що є власністю третьої особи, якщо воно було передане страхувальнику для обробки, використання, зберігання, продажу (пункти 3.1., 3.2. Правил).
За рішенням страхувальника, застрахованим може бути як все майно, так і його частина. На підставі цих Правил за договором страхування може бути застраховано нерухоме та (або рухоме) майно, а саме майно, що відноситься до груп майна, що зазначені у цих Правилах (пункти 3.3., 3.4. Правил).
Відповідно до пункту 4.1. Правил страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником (вигодонабувачем) внаслідок пошкодження, знищення (загибелі) або втрати застрахованого майна в результаті настання подій (страхових ризиків), передбачених пунктом 4.2. Правил.
Згідно з пунктом 4.2. Правил майно може бути застраховане як від усіх, так і від окремих з визначених у даному пункті страхових ризиків (груп страхових ризиків), у тому числі від усіх ризиків зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування. 
Водночас, зі змісту п. 4.2.22. Правил вбачається, що під «усіма ризиками зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування» слід розуміти, якщо інше не передбачено договором страхування, втрату або пошкодження застрахованого майна в результаті прямого непередбачуваного впливу на нього ззовні будь-якого шкідливого фізичного фактору, що не виключений відповідно до Правил та (або) договору страхування. 
Разом з тим, під втратою або пошкодженням застрахованого майна    в результаті дії усіх ризиків зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування, слід розуміти, якщо інше не передбачено договором страхування, несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна, що страхувальник або його працівники не передбачили, а також не могли передбачити на підставі всіх професійних навичок, необхідних для здійснення своєї діяльності. Якщо інше не передбачено договором страхування, незначні зміни, які не зменшують вартість застрахованого майна, як втрата або пошкодження застрахованого майна не розглядаються.
Невід`ємною частиною визначень ризиків, що зазначені у пунктах 4.2.1. - 4.2.23, є відповідні виключення до таких ризиків, що зазначені у пунктах 5.7. - 5.24 Правил (п. 4.2.24. Правил).
Розділом 11 Правил визначено перелік документів, що підтверджують настання страхового випадку та розмір збитків.
Колегія суддів звертає увагу, що позивач ознайомлений з Правилами добровільного страхування майна, про що зазначено у пункті 12.6. Умов.
У свою чергу, договір та Умови, які є невід`ємною частиною договору, підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені їх печатками.
Згідно зі статтею 16 Закону України «Про страхування», чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір страхування - це письмова угода між страхувальником, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу, тощо),  а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. Страховий ризик - це певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання (стаття 8 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин).
Пунктом 6 договору передбачено, що страховим випадком є факт понесення збитків страхувальником (вигодонабувачем) внаслідок пошкодження, знищення чи втрати застрахованого майна в результаті настання зазначених у пунктах 6.1. - 6.7. договору подій (страхових ризиків), визначення яких наведені в Умовах добровільного страхування майна, що підписані страховиком та страхувальником.
Ні договір, ні Умови до договору не містять визначення поняття «втрата майна». 
Визначення сторонами договору того, що Правила страхування є частиною договору цілком узгоджується із принципом свободи договору і ці Правила страхування є обов`язковими для сторін договору страхування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.02.2019 у справі №911/141/18 зазначено, що сторони можуть погодити в договорі обов`язковість для них тих чи інших положень акта, виданого стороною договору до його укладення, зокрема посібника. У цьому разі такі положення розглядаються як складові договору. Якщо між положеннями власне тексту договору і положеннями акта є суперечності щодо регулювання тих чи інших відносин, то суд, розглядаючи спір, має здійснити тлумачення договору, зокрема з урахуванням правил частин третьої та четвертої статті 213 Цивільного кодексу України, аби з`ясувати дійсні наміри сторін щодо встановлення ними регулювання спірних відносин. Водночас у справі, що розглядається, такі суперечності не виявлені (п.47 постанови).
Проте, Господарським судом міста Києва в оскаржуваному рішенні було зроблено помилковий висновок, що ні умовами спірного правочину, ні положеннями чинного законодавства тлумачення терміну "втрата майна" не визначено. Судом першої інстанції не враховано, що Правила страхування є загальновідомими та публічно доступними в мережі Інтернет (за посиланням https://uniqa.ua/stMiorage/files/shares/rules/pravila-dobrovilnogo-strakhuvannya- mayna.pdf),  неправильно застосовано приписи частини 3 статті 75 ГПК України, що загальновідомі обставини не підлягають доказуванню. Водночас не надано власну оцінку вищенаведеним конкретним положенням Правил страхування.
Крім того, у відповідності із визначенням, наведеним в пункті 4.2.22. Правил, під «усіма ризиками зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування» слід розуміти, якщо інше не передбачено договором страхування, втрату або пошкодження застрахованого майна в результаті прямого непередбачуваного впливу на нього ззовні будь-якого шкідливого фізичного фактору, що не виключений відповідно до Правил та (або) договору страхування. Під втратою або пошкодженням застрахованого майна    в результаті дії усіх ризиків зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування, слід розуміти, якщо інше не передбачено договором страхування, несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна, що страхувальник або його працівники не передбачили, а також не могли передбачити на підставі всіх професійних навичок, необхідних для здійснення своєї діяльності. Якщо інше не передбачено договором страхування, незначні зміни, які не зменшують вартість застрахованого майна, як втрата або пошкодження застрахованого майна не розглядаються.
Втратою/знищенням майна, якщо інше не передбачено умовами договору, вважається такий його стан, коли витрати на його відновлення дорівнюють або перевищують вартість застрахованого майна на дату настання страхового випадку, або страхову суму за договором, в залежності від того, яке значення менше (абзац другий пункту 12.2.1. розділу 12 Правил).
          Отже, враховуючи положення статті 8 Закону, пункт 6 договору, зміст понять "страховий випадок", "страховий ризик", "втрата/знищення майна", "втрата або пошкодження застрахованого майна", "війна", визначення яких наведені в пунктах 1.24., 1.28. Умов, пунктах 4.2.22., 12.2.1. Правил, страховим випадком (втратою застрахованого майна внаслідок війни) є факт понесення страхувальником збитків внаслідок прямого непередбачуваного впливу на застраховане майно силової боротьби між двома або більше суверенними націями, що ведеться з будь-якої причини, озброєного конфлікту суверенних сил та (або) оголошених або неоголошених та відкритих ворожих актів між суверенними націями, і безпосередньо спричинені однією дією або серією дій.           Іншого визначення поняття «втрата майна» у договорі та Умовах до договору узгодженими сторонами не передбачено, тому відсутні будь-які суперечності між Правилами страхування та договором щодо цього визначення. А тому, визначення поняття «втрата майна» у Правилах страхування є однаковим для всього змісту правочину і це поняття «втрата майна» означає фізичне знищення застрахованого майна, доказів чого у даному випадку позивачем не було надано.
          Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції Правила страхування не досліджувались, оскільки, як вбачається з оскаржуваного рішення, суд зазначив, що Правила страхування в матеріалах справи відсутні і сторонам долучені не були. При цьому, суд першої інстанції посилається на те, що Правила страхування суперечать положенням укладеного між сторонами договору, у тому числі щодо порядку визначення розміру страхового відшкодування та обсягу страхових ризиків.
          При цьому,  Господарський суд міста Києва  посилався на пункти 12.5. та 12.16. Умов до договору, якими передбачено, що у випадку виникнення суперечностей з приводу тлумачення або трактування окремих положень зазначених у Правилах та у договорі та Умовах, пріоритет у застосуванні мають умови договору. Водночас, колегія судів зауважує, що за приписами цих пунктів, потрібно, встановити, чи є ці відмінності такими, що становлять суперечність\протиріччя, та навіть, якщо «окремі положення» Правил страхування справді суперечать\протирічать «окремим положенням» договору, тоді лише ці «окремі положення» не підлягають застосування (і замість них застосовуються відповідні окремі положення договору), а решта положень Правил страхування цілком застосовуються, оскільки вони є частиною загального договору страхування. При цьому, як вже було зазначено, будь-які протиріччя між договором та Правилами страхування щодо визначення поняття «втрата майна» відсутні, оскільки таке визначення міститься лише в Правилах страхування.          
          Як вже зазначалося судом вище, згідно з визначеннями, наведеними в Умовах, «страховим випадком», «одним страховим випадком» за цим договором вважатиметься факт завдання збитку/збитків, що виникли внаслідок і безпосередньо спричинені однією дією або серією дій. Тривалість і обсяг будь-якого «одного страхового випадку» обмежується всіма збитками, понесеними страхувальником щодо майна, застрахованого за цим договором, під час періоду у 72 послідовні години, що виникли внаслідок або в результаті однієї причини. Проте, жодний такий період у 72 послідовні години не може виходити за рамки строку дії договору, крім випадків, коли страхувальник вперше зазнав прямого матеріального збитку до закінчення строку дії договору, а також починатись до початку строку дії договору (пункт 1.23. Умов); «війна» означає силову боротьбу між двома або більше суверенними націями, що ведеться з будь-якої причини, озброєний конфлікт суверенних сил та (або) оголошених або неоголошених та відкритих ворожих актів між суверенними націями, з врахуванням виключення, зазначеного в пункті 3.1.3. цих Умов (пункт 1.27. Умов). 
          При цьому, сторонами у договорі погоджено, що не визнаються страховим випадком та не підлягають відшкодуванню, зокрема: шкода/збитки внаслідок події, що прямо або опосередковано сталася внаслідок захоплення, конфіскації, націоналізації, реквізиції, експропріації, затримання, законного чи незаконного заволодіння, зайняття, ембарго, відчуження, а також втрату або пошкодження застрахованого майна на виконання закону, наказу, постанови або вказівок будь-якого органу влади, втрати або пошкодження застрахованого майна внаслідок контрабанди або незаконного перевезення або незаконної торгівлі (пункт 3.1.2. Умов); шкода/збитки внаслідок затримки, втрати частки ринку, неможливості використання, неможливості доступу до застрахованого майна, закриття бізнесу або відкликання ліцензії, амортизації, обмеженості в функціональності, витрати на прискорення відновлення перерви діяльності (пункт 3.1.4. Умов). А також, що в будь-якій заяві чи вчиненій дії по повідомленню про настання збитку по даному договору необхідність доведення того, що збиток покривається за цим договором, не є виключенням зі страхових випадків та підлягає сплаті, покладається на страхувальника (пункт 12.12 Умов).
          Отже, чітке формулювання пункту 3.1 підтверджує, що «страховий випадок» у значенні договору не є і не може бути простою втратою контролю над/можливості використання/можливості доступу до застрахованого майна, і підтверджує позицію відповідача та третіх сторін, що термін «втрата» у визначенні «страхового випадку» в договорі вимагає фізичного пошкодження/знищення.
          Таким чином, однакове для всього змісту правочину значення поняття «втрата майна», як визначено у пунктах 4.2.22. та 12.2.1. Правил страхування, та поняття «страховий випадок», як визначено в статті 6 договору, пунктах 1.23 Умов до договору та пункті 3.1 Умов до договору, а також загальноприйняте значенням терміну «втрата майна» у сфері відносин страхування щодо політичного насильства дозволяють суду встановити зміст поняття «втрата майна» у спірному правочині як несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна (знищення).
          Колегія суддів не приймає до уваги посилання Markel Capital Limited на судову практику Високого суду Англії та Уельсу, оскільки застосування національними судами України судової практики вказаного іноземного судового органу не передбачено жодними нормами чинного законодавства України. 
          Крім того, сторони у договорі погодили, що в разі настання випадку, який має ознаки страхового, страхувальник зобов`язаний, зокрема: 1) негайно, протягом 24 (двадцяти чотирьох) годин, звернутися у цілодобовий інформаційний центр страховика і повідомити про випадок, що стався, за телефонами: +38 (044) 225 60 00; НОМЕР_1 (Київстар); НОМЕР_2 (Vodafone); НОМЕР_3 (Lifecell) або на e-mail: office@uniqua.ua (пункт 7.1.1. Умов); 2) протягом 48 (сорока восьми) годин з моменту настання випадку надати особисто або надсилає факсом, поштовим зв`язком страховику письмове підтвердження повідомлення про подію (пункт 7.1.2. Умов); 3) негайно проінформувати відповідні органи, виходячи з їх компетенції (органи внутрішніх справ, пожежної охорони, аварійні служби тощо) про настання страхового випадку та отримати від них документи, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку (пункт 7.1.3. Умов); а також, що при настанні події, яка має ознаки страхового випадку, страхувальником повинні бути надані страховику такі документи: 8.1.1. повідомлення страхувальника (вигодонабувача) про настання події, яка має ознаки страхового випадку; 8.1.2. письмова заява страхувальника (вигодонабувача) про виплату страхового відшкодування з переліком знищеного, втраченого чи пошкодженого майна; 8.1.3. договір (страховий поліс, страховий сертифікат) або його нотаріально завірену копію; 8.1.4. установчі документи, виписка про реєстрацію страхувальника (вигодонабувача) - юридичної особи, копія довідки про присвоєння страхувальнику (вигодонабувачу) - фізичній особі податкового номеру, копія свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість страхувальника (вигодонабувача) - юридичної особи або інших документів, що видаються державними органами з метою обліку платників податку та внесення їх до відповідних реєстрів; 8.1.5. документи, що підтверджують наявність майнового інтересу страхувальника (вигодонабувача) і засвідчують його право власності (володіння, користування) на застраховане майно (договір купівлі-продажу, свідоцтво про приватизацію, свідоцтво про право власності, витяг з Державного реєстру речових прав, технічний паспорт та план-схема бюро технічної інвентаризації (БТІ), договір оренди тощо); 8.1.6. документи компетентних органів, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку, в т.ч. при настанні збитків в результаті протиправних дій третіх осіб, пошкодження або знищення Застрахованого майна внаслідок протиправних дій третіх осіб та інших протиправних дій, що застраховані, - копію заяви страхувальника до органів внутрішніх справ або інших компетентних органів, Витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, рішення органів МВС (прокуратури, суду тощо) по справі і т.п., при наявності охорони силами сторонніх організацій - договір щодо надання охоронних послуг; 8.1.7. фото, кіно, відеоматеріали, описи, ескізи, плани, схеми, на яких зафіксовано зовнішній вигляд, розташування пошкодженого майна після настання страхового випадку (за наявності); 8.1.8. документи, що необхідні страховику для реалізації права вимоги до винних у заподіянні збитках осіб; 8.1.9. бухгалтерські та фінансові документи, що підтверджують розмір збитку та (або) наявність майнового інтересу, в т.ч. калькуляції на проведення ремонтних робіт, придбання нового майна замість втраченого або пошкоджено, чеки, рахунки фактури, квитанції, виписки з інвентарних книг, накладні, кошториси, калькуляції; 8.1.10. у разі страхування товарних та матеріальних запасів дані обліку про наявність товарних та матеріальних запасів на момент збитку та їх рух, прибуткові та видаткові накладні, митні декларації тощо, а також, за наявності, Положення про облікову політику щодо обліку наявності та руху товарних та матеріальних запасів; 8.1.11. копії матеріалів досудового розслідування на поточну дату за додатковою вимогою страховика (протокол, талон-повідомлення при реєстрації заяви та повідомлення про злочин тощо) та (або) процесуальні рішення органів досудового розслідування, прокурора, слідчого, судді, суду; 8.1.12. інші документи та матеріали на вимогу страховика, що стосуються предмету страхування, причин та обставин настання страхового випадку й розміру збитків. Відповідно до пунктів 8.2. та 8.3. Умов страховик залишає за собою право змінити перелік документів, передбачених пунктом 8.1. Умов, а також вимагати у страхувальника додаткові документи, якщо з урахуванням конкретних обставин їх відсутність унеможливлює встановлення майнового інтересу, факту та причин настання страхового випадку та (або) визначення розміру збитків. У разі неможливості надання яких-небудь документів з об`єктивних причин, страхувальник зобов`язаний надати страховику письмове пояснення причин їхньої відсутності/ненадання.
          Пунктом 8.5. Умов передбачено, що рішення про визнання події страховим випадком приймається страховиком протягом 10-ти робочих днів після отримання всіх документів, зазначених у пункті 8.1. цього договору. 
          Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є, зокрема, несвоєчасне повідомлення страхувальником, без поважних на це причин, про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом, Правилами та договором страхування (пункти 10.1.5. та 10.1.8. Умов).
          Отже, для вирішення питання, чи мав місце (чи настав) страховий випадок, чи слід позов задовольнити чи в позові слід відмовити, суд, враховуючи положення статей 8, 26 Закону України "Про страхування", пункту 6 договору, пункти 7.1.1. - 7.1.3., 8.1.1. - 8.1.12., 8.2., 8.3., 8.5., 12.12 Умов, пункти 4.2.22., 12.2.1. Правил, приписи статей 73-77, 86 ГПК України, повинен з`ясувати, встановити і оцінити такі фактичні обставини, які мають значення для вирішення справи:
           1) чи має місце втрата позивачем застрахованого майна;
           2) чи виникли збитки внаслідок страхового ризику і безпосередньо спричинені дією страхового ризику (чи наявний причинно-наслідковий зв`язок між втратою застрахованого майна і війною); 
           3) чи покриваються вказані збитки за укладеним сторонами договором, чи не є вказані збитки виключенням зі страхових випадків чи обмеженнями страхування;
           4) чи дотримався позивач вимог розділу 7 Умов (дій у разі настання страхового випадку), зокрема, чи своєчасно повідомив позивач відповідача про настання страхового випадку (пункт 7.1.1. Умов); чи надав письмове підтвердження повідомлення про подію (пункт 7.1.2. Умов); чи проінформував позивач відповідні органи про настання страхового випадку та отримав від них документи, що підтверджують факт та обставини настання випадку (пункт 7.1.3. Умов); 
           5) чи дотримався позивач вимог розділу 8 Умов (умов здійснення виплати страхового відшкодування), а саме, чи надав позивач відповідачу всі передбачені договором документи на підтвердження настання страхового випадку і розміру збитків (пункти 8.1.1.-8.1.12. Умов);
           6) чи порушив відповідач встановлене у пунктах 6.4.3., 6.4.4, 8.5., 8.6 Умов договору зобов`язання розглянути подані позивачем документи, прийняти рішення щодо визнання події страховим випадком і виплати страхового відшкодування у встановлений договором строк; 
           7) чи наявні передбачені законом чи договором підстави для виплати (відмови у виплаті) страхового відшкодування;
           8) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи.
          Надаючи оцінку аргументам учасників справи, оцінюючи обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів зазначає наступне. 
Так, позивач повідомив  відповідача 23.02.2023 про настання 24.02.2022 страхового випадку, а саме, втрату застрахованого майна (втрату усіх правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном, неможливість практичного здійснення володіння, користування та розпорядження застрахованим майном) внаслідок повномасштабного вторгнення військами російської федерації   на територію України та окупації усієї території Генічеського (раніше - Новотроїцького) району Херсонської області, на території якого знаходилось застраховане майно, та неможливість реалізації права власності на застраховане майно в умовах окупації відповідної території.
Разом з тим, у відповіді на відзив позивач вказав, що приблизно о 7 ранку 24.02.2022 застраховані за договором ВЕУ були зупинені за рішенням начальника станції, а до кінця дня 24.02.2022 персонал позивача покинув територію застрахованого майна. З перших днів вторгнення почалось залякування населення Генічеського району, в тому числі співробітників позивача, які аналогічно до іншого місцевого населення також піддавались допитам і обшукам. Їм (працівникам) також було в усному порядку заборонено приїжджати на належні позивачу енергетичні об`єкти, в тому числі, на застраховане майно.  Крім того, у співробітників позивача не було відомостей про розташування вибухових об`єктів та безпечних шляхів проїзду. Дані обставини, за твердженнями позивача не змінилися і до цього часу.
З урахуванням вищевикладеного, у відповіді на відзив позивач вчергове підкреслює, що з 24.02.2022 не може вільно перебувати за місцезнаходженням застрахованого майна, перевіряти його стан, здійснювати його охорону тощо, оскільки такі дії несуть суттєву, часто смертельну небезпеку для життя і здоров`я співробітників позивача. 
У контексті наведених вище обставин, суд також бере до увагу інформацію, яка міститься у письмових доказах, наявних у матеріалах даної справи.
Зокрема, у службовій записці технічного директора ОСОБА_1 від 25.02.2022 на ім`я Генерального директора ТОВ «Віндкрафт Таврія» технічний директор повідомив, що «приблизно о 6 ранку 24 лютого 2022 року почули вибухи, постріли. В районі знаходження ВЕС Новотроїцька була помічена військова техніка з прапорами рф», «… для уникнення аварій та збереження обладнання ВЕС ми зупинили станцію, припинили генерацію та перевели всі робочі ВЕУ у холостий режим. З огляду на загрозу для життя, співробітники тимчасово покинули територію ВЕС та підстанції Новотроїцька».
У свою чергу, у службовій записці технічного директора ОСОБА_1 від 24.03.2022 на ім`я Генерального директора ТОВ «Віндкрафт Таврія» технічний директор зазначив, що «станом на 24 березня 2022 року обстановка досі небезпечна, постійні допити і погрози на адресу співробітників. Військові рф забороняють виїжджати до ВЕС. Є випадки обстрілів військовою технікою автомобілів із людьми. З огляду на небезпеку для життя співробітників вихід на зміну і виконання своїх обов`язків на території ВЕС Новотроїцька неможливий». 
Крім того, у заяві свідка від 28.09.2023, генеральний директор позивача також підтвердив, що «озброєнні люди в усному порядку повідомляли, що приїжджати на територію ВЕС «Новотроїцька» заборонено».
Враховуючи зазначені позивачем у заявах по суті даної справи обставини, а також обставини, які підтверджуються наявними у матеріалах даної справи доказами, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що неможливість позивача володіти, користуватись і розпоряджатись застрахованим майном, неможливість технічного обслуговування ВЕС, зумовлена неможливістю доступу до застрахованого майна внаслідок окупації території місцезнаходження застрахованого майна, а не прямим безпосереднім впливом збройного конфлікту чи неоголошених та відкритих ворожих актів з боку російської федерації на застраховане майно (у формі несприятливої зміни його фізичного стану).
А отже, неможливість позивача володіти, користуватись і розпоряджатись майном (неможливість здійснення володіння, користування і розпорядження застрахованим майном) внаслідок окупації території Генічеського району, на території якого знаходиться застраховане майно, не підтверджує настання страхового випадку (втрату застрахованого майна внаслідок війни) в розумінні пункту 6 договору, пунктів 1.23., 1.27. Умов, пунктів 4.2.22., 12.2.1. Правил, а також сформованого вище судом (на підставі перелічених положень цих актів) визначення відповідного страхового випадку. 
При цьому, наведені позивачем обставини щодо неможливості здійснення володіння, користування і розпорядження застрахованим майном вказують на те, що збитки останнього внаслідок фактичної неможливості здійснення ним володіння, користування і розпорядження застрахованим майном спричинені неможливістю доступу позивача до застрахованого майна внаслідок окупації території Генічеського району, які (збитки внаслідок неможливості використання, неможливості доступу до застрахованого майна) в силу вимог пункту 3.1.4. Умов не є страховим випадком та не підлягають відшкодуванню відповідачем.
Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції стосовно того, що пункт 3.1.4. Умов підлягає застосуванню виключно у разі, коли неможливість використання або відсутність доступу до майна є єдиним існуючим обмеженням щодо нього, і що в разі знищення чи, як у даному випадку, втрати застрахованого майна, вказане застереження Умов не підлягає застосуванню, через те, що вказані події завжди призводять до неможливості використання і відсутності доступу до майна, оскільки зміст положення пункту 3.1.4. Умов не дає підстав для таких тверджень.
Зокрема, зі змісту наведеного вище пункту 3.1.4. Умов вбачається, що він не містить жодних спеціальних умов, обмежень чи застережень щодо його застосування.
Крім того, виключенням зі страхових випадків, відповідно до вказаного пункту Умов є втрата майна внаслідок відсутності доступу до нього, а не навпаки - відсутність доступу до втраченого майна. 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ні умовами спірного договору, ні положеннями чинного законодавства тлумачення терміну «втрата майна» не визначено, що спростовується змістом наведених вище положень Правил (п. 4.2.22, 12.2.1.), які є невід`ємною частиною відповідного договору. 
Правилами страхування чітко визначено, що втратою або пошкодженням застрахованого майна в результаті дії усіх ризиків зовнішнього впливу (які беззаперечно охоплюють й ризики, зазначені в п. 6 договору), що не підпадають під виключення та обмеження страхування, слід розуміти, якщо інше не передбачено договором страхування, несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна, що страхувальник або його працівники не передбачили, а також не могли передбачити на підставі всіх професійних навичок, необхідних для здійснення своєї діяльності.
При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків в частині начебто суперечності норм Правил положенням укладеного між сторонами договору, у тому числі щодо порядку визначення розміру страхового відшкодування та обсягу страхових ризиків, оскільки жодних суперечностей між Правилами та договором (Умовами) у даній ситуації бути не може, з огляду на відсутність у тексті останніх відповідного визначення («втрата майна»). 
У пункті 4.2. Правил страхування визначено, що майно може бути застраховане як від усіх, так і від окремих  з наведених нижче страхових ризиків (груп страхових ризиків)». Пунктами 4.2.7. та 4.2.23 Правил страхування прямо передбачено, що договором страхування можуть бути передбачено страхування (і) інших протиправних дій третіх осіб, що зазначені у договорі страхування (зокрема, страхування на випадок страйків та масових заворушень, терористичних актів, диверсії), (іі) усіх ризиків зовнішнього впливу, що не підпадають під виключення та обмеження страхування та (ііі) інших ризиків відповідно до міжнародних систем страхування, які вимагають застосування уніфікованих умов страхування, з урахуванням вимог, передбачених чинним законодавством України.
Водночас, розділ 5 Правил страхування і містить перелік виключень та обмежень страхування, до якого, зокрема входять війна, страйк, локаут, масові заворушення, будь-які терористичні акти, диверсії тощо. Проте, пунктами 5.1. та 5.26. Правил страхування чітко визначено, що це є лише загальний перелік виключень, який застосовується якщо договором страхування не передбачено інше і що окремі виключення або їх окремі частини, що вказані у цих Правилах, можуть бути скасовані та (або) змінені та (або) не застосовуватись у договорі страхування за згодою сторін. Отже,  договором та Умовами до договору між сторонами було «передбачено інше».
Визначення в статтях 6.1-6.7 договору та пунктах 2.1.1.-2.1.7. Умов до договору таких страхових ризиків як терористичний акт, диверсія, страйки та/або масові заворушення, протиправні дії третіх осіб, направлені на пошкодження або знищення застрахованого майна, повстання, революція або бунт, заколот та / або державний переворот, війна та/ або громадянська війна цілком узгоджується із Правилами страхування.
                    Стосовно порядку визначення розміру страхового відшкодування,  колегія суддів звертає  увагу, що розділ 9 договору не містить порядок визначення розміру страхового відшкодування. Натомість, цей порядок визначено у розділі 9 Умов до договору та у розділі 12 Правил страхування. Пункт 12.2 Правил страхування також містить застереження «якщо інше не передбачено договором страхування, розмір прямих збитків за кожним страховим випадком визначається страховиком з врахуванням умов п.п. 12.3. - 12.11....», що вказує на співвідношення та спосіб взаємодії між двома порядками визначення розміру страхового відшкодування.
                    Разом з тим, розділ 9 Умов до договору дублює порядок відшкодування, передбачений пунктом 12.2 Правил страхування. Так, зокрема, пункт 9.3 Умов, до договору повністю відповідає пункту 12.9 Правил страхування, пункт 9.9 Умов до договору повністю відповідає пункту 12.14 Правил страхування, пункт 9.11 Умов до договору повністю відповідає пункту 12.23 Правил страхування, пункт 9.12 Умов до договору повністю відповідає пункту 12.16 Правил страхування, пункт 9.6 Умов до договору повністю відповідає пункту 12.8 Правил страхування, пункт 9.8 Умов до договору повністю відповідає пункту 12.6 Правил страхування. 
                    Також, колегія суддів досліджено пункт 9.5 Умов до договору та пункти 12.2.1. і 12.5. Правил страхування та встановлено, що в них «втрата» та «знищення» майна повністю ототожнюються.
Водночас, колегія суддів погоджується з доводами відповідача (викладеними у відповіді на відзив на апеляційну скаргу), які зводяться до того, що відсутність згадуваних вище Правил у матеріалах справи (на що звертає увагу позивач у відзиві на апеляційну скаргу) не завадила суду першої інстанції дати їм оцінку, оскільки останні розміщенні у мережі Інтернет за посиланням: https://uniqa.ua/storage/files/shares/rules/pravila-dobrovilnogo-strakhuvannya-mayna.pdf, а отже інформація, яка міститься у них є загальнодоступною, загальновідомою та такою, що не потребує окремого доказування (в силу положень статті 75 Господарського процесуального кодексу України).
Наведені вище висновки (в частині визнання інформації, що розміщена у мережі Інтернет загальнодоступною, загальновідомою, а отже такою, що не потребує окремого доказування) ґрунтуються на позиції Верховного Суду, відображеній у постановах від 11.09.2024 у справі № 911/3853/23 та від 24.10.2018 у справі № 210/2794/15-ц.
Разом з тим, колегія суддів вважає безпідставними висновки суду першої інстанції стосовно того, що під «втратою застрахованого майна» у розумінні договору слід вважати не фізичне пошкодження чи знищення застрахованого обладнання Товариства (тобто, несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна), а саме втрату ним будь-якої з правомочностей як власника щодо користування, володіння та розпорядження таким майном (або усіх правомочностей у сукупності), оскільки відповідні висновки спростовуються змістом наведених вище положень Правил.
Крім того, наголошуючи (в контексті вказаних вище висновків) на тому, що відповідно до п. 3.1. договору його предметом є майнові інтереси Товариства, що не суперечать законодавству України, та пов`язані з володінням, та/або користуванням, та/або розпорядженням застрахованим майном, суд першої інстанції безпідставно ототожнив поняття предмету договору та об`єкта (предмету) страхування, пославшись на п. 3.1 договору.
З цього приводу, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне. 
Предмет договору і предмет страхування є різними поняттями, а тому те, що в укладеному сторонами договорі страхування зазначено, що його предметом (предметом договору) є «майнові інтереси», не означає, що застраховано саме інтерес, а не майно. 
Предметом договору страхування є надання страховиком послуги щодо забезпечення захисту майнового інтересу страхувальника у випадку настання певної події (страхового випадку). 
Статтею 980 Цивільного кодексу України (в редакції станом на дату виникнення спірних правовідносин) та статтею 4 Закону України «Про страхування» (чинного станом на дату виникнення спірних правовідносин) було передбачено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування). 
Тобто, формулювання, що предметом договору страхування майна є майнові інтереси, що не суперечать законодавству, та пов`язані з володінням, та/або користуванням, та/або розпорядженням застрахованим майном, було стандартним формулюванням, передбаченим в діючому на час укладення договору законодавстві, та відображало розуміння суті договору страхування на той час. 
Натомість об`єктом (предметом) страхування є конкретне матеріальне благо щодо якого існує майновий інтерес страхувальника і щодо якого здійснюється страховий захист. 
У випадку добровільного страхування майна, таким об`єктом завжди виступає фізично індивідуалізоване майно, яке може бути пошкоджене або знищене.
Саме тому і саме в цьому контексті в договорах страхування майна (в тому числі, в укладеному сторонами договорі) зазначено, що предметом договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать законодавству та пов`язані з володінням, користуванням або розпорядженням певним майном. 
Таке формулювання визначало лише правову природу інтересу, який може бути предметом страхового захисту, а не об`єкт, на який спрямовано страхове покриття. 
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що при укладенні договору страхування страхувався не абстрактний інтерес сам по собі, а належне позивачу майно, яке є джерелом цього інтересу, і саме воно могло бути пошкоджене або знищене у разі настання страхового випадку. 
Отже, суд вважає, що за умовами укладеного сторонами договору відповідачем було застраховано конкретне визначене у договорі майно (трансформаторна підстанція 150/35 кВ збору потужностей ВЕС «Новотроїцька», а також виробничі об`єкти ВЕУ № 9, № 10, № 12, № 13, № 14, № 15, № 16, № 17, № 18, № 19, № 20, № 21 вітропарку ВЕС «Новотроїцька»), а не право власності позивача на зазначене застраховане майно, а страховим випадком, за умовами пункту 6 договору, є факт понесення позивачем збитків внаслідок пошкодження, знищення чи втрати застрахованого майна в результаті настання подій (страхових ризиків) зазначених у договорі.
При цьому, майно і право власності на майно, а, відповідно, і втрата майна та втрата права власності на майно є різними за своїм змістом поняттями.
Так, втрата майна може мати місце у зв`язку з його знищенням або у зв`язку з його крадіжкою чи захопленням.
Разом з тим, у відповідності із положеннями статті 346 Цивільного кодексу України, припинення (втрата) права власності на майно може мати місце, зокрема, у зв`язку з націоналізацією, реквізицією чи конфіскацією майна, відчуженням власником свого майна, відмовою власника від права власності, припинення юридичної особи чи смерті власника тощо. 
Крім того, колегія суддів вважає, що втрата майна не завжди означає втрату права власності на майно (зокрема, у випадку захоплення майна власник не втрачає право власності на майно), а припинення (втрата) права власності на майно не завжди означає втрату майна (право власності особи на майно вже може бути припинено, але відповідне майно ще певний час може перебувати у такої особи, тощо).
Згідно із положеннями пунктів 11 та 18 частини 3 статті 6 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), видами добровільного страхування, серед іншого, можуть бути страхування майна (іншого, ніж передбачено пунктами 5-9 цієї статті) та страхування фінансових ризиків. 
Отже, страхування втрати майна і страхування втрати особою права власності на майно є різними видами страхування, оскільки останнє здійснюється за правилами страхування фінансового ризику.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що  втрата права власності на застраховане майно не покривається умовами укладеного сторонами договору, а отже висновок суду першої інстанції, стосовно того, що під «втратою застрахованого майна» у розумінні договору слід вважати не фізичне пошкодження чи знищення застрахованого обладнання Товариства (тобто, несприятливу зміну фізичного стану застрахованого майна), а саме, втрату ним будь-якої з правомочностей як власника щодо користування, володіння та розпорядження таким майном (або усіх правомочностей у сукупності) є таким, що не відповідає дійсним обставинам даної справи.  
Більше того, у відповідності до доданих позивачем до позовної заяви Інформаційних довідок з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна), останній і досі є власником застрахованого майна. 
При цьому, частиною 4 статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачається, що за підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.
          Отже, враховуючи положення статті 8 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин), пункту 6 договору, змісту понять «страховий випадок», «страховий ризик», «втрата/знищення майна», «втрата або пошкодження застрахованого майна», «війна», визначення яких наведені в пунктах 1.23., 1.27. Умов, пунктах 4.2.22., 12.2.1. Правил, колегія суддів вважає, що страховим випадком (втратою застрахованого майна внаслідок війни) у спірній ситуації міг бути факт понесення страхувальником збитків (у формі несприятливої зміни фізичного стану застрахованого майна) внаслідок прямого непередбачуваного впливу на застраховане майно силової боротьби між двома або більше суверенними націями, що ведеться з будь-якої причини, озброєного конфлікту суверенних сил та (або) оголошених або неоголошених та відкритих ворожих актів між суверенними націями, і безпосередньо спричинені однією дією або серією дій.
Водночас, надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, в частині несвоєчасного повідомлення позивачем відповідача про настання страхового випадку, як власно і обставинам (фактам), якими обґрунтовуються вимоги та заперечення учасників даної справи (з цього приводу), колегія суддів зазначає таке. 
Заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог, відповідач вказує на те, що позивач повідомив його про настання страхового випадку з порушенням встановленого договором строку, що є самостійною та достатньою підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.
Пунктом 5 частини 1 статті 989 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), а також статтею 20 Закону України «Про страхування» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) передбачався обов`язок страхувальника повідомити страховика про настання страхового випадку у строк, встановлений договором.
Як вже зазначалося судом, згідно з пунктами 7.1.1.- 7.1.2. Умов, у разі настання випадку, який має ознаки страхового, страхувальник вчиняє наступні дії:
негайно, протягом 24 (двадцяти чотирьох) годин, звертається у цілодобовий інформаційний центр страховика і повідомляє про випадок, що стався, за телефонами: +38 (044) 225 60 00; НОМЕР_1 (Київстар); НОМЕР_2 (Vodafone); НОМЕР_3 (Lifecell) або на e-mail: office@uniqua.ua (пункт 7.1.1. Умов);
протягом 48 (сорока восьми) годин з моменту настання випадку надає особисто або надсилає факсом, поштовим зв`язком страховику письмове підтвердження повідомлення про подію (пункт 7.1.2. Умов). 
Матеріалами даної справи підтверджується, що позивач повідомив відповідача про настання 24.02.2022 страхового випадку (втрату застрахованого майна внаслідок війни російської федерації з Україною) лише 23.02.2023, тобто фактично через рік після заявленої позивачем дати настання страхового випадку.
Суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні погодився з тим, що позивач несвоєчасно повідомив відповідача про настання страхового випадку, але дійшов висновку, що несвоєчасне повідомлення зумовлене, насамперед, стрімкою окупацію Херсонської області військами російської федерації, припиненням поштового зв`язку та перебоями із телефонним зв`язком, у зв`язку з чим позивач був об`єктивно позбавлений можливості повідомити відповідача про страховий випадок у передбачені договором строки.
Посилаючись на несвоєчасне повідомлення про настання страхового випадку стрімкою окупацію Херсонської області військами російської федерації, припиненням поштового зв`язку та перебоями із телефонним зв`язком, суд першої інстанції не врахував того, що позивач пропустив строк на подання повідомлення про страховий випадок фактично на цілий рік, як і не врахував того, що зазначене не завадило позивачу звернутися із письмовими запитами до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (05.07.2022) та отримати відповідь на такий запит (від 19.07.2022), а ще раніше (25.02.2022, тобто на наступний день після початку окупації) не завадило технічному директору ОСОБА_1 підготувати та направити на ім`я Генерального директора позивача службову записку (у якій викласти інформацію, яка мала місце із застрахованим майном).
З цього приводу, колегія суддів зазначає, що у матеріалах даної справи відсутні будь-які докази того, що позивач з об`єктивних та поважних причин весь цей час (протягом усього періоду з 24.02.2022 до 23.02.2023) не міг повідомити відповідача про випадок за телефонами або на e-mail та надати особисто або надіслати факсом, поштовим зв`язком відповідачу письмове підтвердження повідомлення про подію.
Крім того, колегією суддів встановлено, що до заяви про виплату страхового відшкодування від 24.02.2023 позивачем не було додано копії звернення позивача в правоохоронні органи щодо втрати застрахованого майна внаслідок окупації території місцезнаходження застрахованого майна, копії витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань; матеріали справи копії таких документів також не містять. 
          Вищевказане в сукупності свідчить про те, що позивач не дотримався вимог розділу 7 Умов (дій у разі настання страхового випадку) щодо своєчасного повідомлення відповідача про настання страхового випадку, надання письмового підтвердження повідомлення про подію, інформування відповідних органів про настання страхового випадку та отримання від них документи, що підтверджують факт та обставини настання випадку, та не дотримався вимог розділу 8 Умов (умов здійснення виплати страхового відшкодування), а саме, не надав відповідачу всі передбачені договором документи на підтвердження факту і обставин настання страхового випадку і розміру збитків, зокрема, не надав документів компетентних органів, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку, зокрема, копії заяви до органів внутрішніх справ або інших компетентних органів, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (пункт 8.1.6).
          Пунктом 8.5. Умов передбачено, що рішення про визнання події страховим випадком приймається страховиком протягом 10-ти (десяти) робочих днів після отримання всіх документів, зазначених у пункті 8.1. цього договору. 
          Оскільки позивач не дотримався вимог розділу 8 Умов (умов здійснення виплати страхового відшкодування) та не надав відповідачу всі передбачені договором (пунктом 8.1.) документи на підтвердження факту і обставин настання заявленого ним страхового випадку і розміру збитків, не надав документів компетентних органів, що підтверджують факт та обставини настання страхового випадку, зокрема, а саме копії заяви до органів внутрішніх справ або інших компетентних органів, витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань (пункт 8.1.6.), то відповідач об`єктивно не міг встановити, чи є заявлена позивачем подія страховим випадком та прийняти за результати їх розгляду відповідне рішення визнання події страховим випадком та виплату страхового відшкодування чи про відмову у визнанні події страховим випадком та відмову у виплаті страхового відшкодування.
          Відтак, враховуючи встановлені обставини, колегія суддів дійшла висновку про те, що відповідач не порушив встановлені у пунктах 6.4.3., 6.4.4, 8.5., 8.6 Умов договору зобов`язання розглянути подані позивачем документи, прийняти рішення щодо визнання події страховим випадком і виплати страхового відшкодування у встановлений договором строк. 
          Згідно з пунктом 12.12. Умов, в будь-якій заяві чи вчиненій дії з повідомлення про настання збитку за даним договором необхідність доведення того, що збиток покривається за цим договором, не є виключенням зі страхових випадків та підлягає сплаті, покладається на страхувальника.
          Відповідно до статті 991 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі: несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. 
          Відповідно до частини другої статті 991 Цивільного кодексу України, статті 26 Закону договором страхування можуть бути передбачені також інші підстави для відмови здійснити страхову виплату, якщо це не суперечить закону. 
          Підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування є, зокрема, несвоєчасне повідомлення страхувальником, без поважних на це причин, про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків; інші випадки, передбачені законом, Правилами та договором страхування (пункти 10.1.5. та 10.1.8. Умов).
          З огляду на вищевикладене, та у зв`язку з тим, що наявними в матеріалах даної справи доказами не підтверджується факт настання передбаченого договором страхового випадку - втрати застрахованого майна внаслідок війни, позивачем у встановленому процесуальним законом і договором порядку не доведено, що заявлений ним збиток не є виключенням зі страхових випадків та підлягає відшкодуванню, натомість, зібраними у справі доказами підтверджується, що заявлений позивачем випадок є виключенням із страхових випадків, згідно з пунктом 3.1.4 Умов - не визнається страховим випадком та не підлягає відшкодуванню, а також позивачем без поважних на те причин несвоєчасно повідомлено відповідача про настання відповідної події, колегія суддів вважає наявними правові підстави для відмови у задоволенні позову. 
          При цьому, оцінюючи доводи учасників справи, суд як джерелом права керується також практикою Європейського суду з прав людини. Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі "Серявін та інші проти України" зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.          У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1  статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод  зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Враховуючи викладене, колегія суддів  дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23  підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. 

          Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Відповідно до статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно до статті 277  Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
          Оскільки, судом першої інстанції прийняте рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи і неправильним застосуванням норм  матеріального права, колегія суддів вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23  підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в силу вимог ч.1, ч.2 ст.277 ГПК України.          
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України. Так, у зв`язку із задоволенням апеляційної скарги та відмовою у задоволенні позовних вимог, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції покладається на позивача.
Керуючись статтями 129, 240, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

                                                  УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» на рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 17.04.2025 у справі № 910/10742/23 скасувати, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Віндкрафт Таврія» (75700, Херсонська область, Скадовський район, місто Скадовськ, вулиця Незалежності, будинок 121; ідентифікаційний код 39374562) на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» (04112, місто Київ, вулиця Олени Теліги, будинок 6, літера В; ідентифікаційний код 20033533) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1  127  280 (один мільйон сто двадцять сім тисяч двісті вісімдесят) грн. 00 коп.
4. Матеріали справи № 910/10742/23 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                О.М. Коротун