ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 548/1727/24  Номер провадження 33/814/261/25	Головуючий у 1-й інстанції Коновод О. В.  Доповідач ап. інст. Корсун О. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2025 року 	м. Полтава	

Суддя Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду Корсун О.М., за участю: секретаря судового засідання Пархоменко Ю.І., особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , і його представника – адвоката Гончарова М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою з доповненнями представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Гончарова М.С., на постанову Хорольського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2024 року,
в с т а н о в и в:
Цією постановою
ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
визнано винуватим і накладено на нього стягнення за ч.1 ст.130 КУпАП у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік.
Стягнуто з ОСОБА_1 605 гривень 60 копійок судового збору.
За постановою місцевого суду ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він 22 липня 2024 року о 17 годині 50 хвилин на 237 км + 362 м автодороги Київ-Харків-Довжанський у порушення вимог п.2.5 ПДР України керував транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», н.з. НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів, і відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці за допомогою газоаналізатора - алкотестера, та в КП «Лубенська лікарня інтенсивного лікування».
В апеляційній скарзі з доповненнями адвокат Гончаров М.С. просить скасувати постанову Хорольського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2024 року та закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції не врахував те, що: органом поліції не було доведено винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП; матеріали справи не містять доказів керування ОСОБА_1 автомобілем «Mitsubishi Outlander», н.з. НОМЕР_1 , за наведених у протоколі обставин, та його перебування в стані алкогольного сп`яніння, а, отже, він не мав і обов`язку на проходження огляду на стан названого сп`яніння; поліцейським не було роз`яснено ОСОБА_1 його права, передбачені ст.268 КУпАП; в протоколі не зазначено про те, чи притягувався ОСОБА_1 упродовж року до адміністративної відповідальності; долучені поліцією докази по справі є неналежними, недопустимими й недостовірними, оскільки: ОСОБА_1 був військовослужбовцем і тому щодо нього не поширюються положення Інструкції №1452/735, Порядку №1103 та діє спеціальний порядок огляду на стан сп`яніння, передбачений ст.266-1 КУпАП, проте матеріали справи не містять даних щодо повідомлення поліцейськими Військову службу правопорядку у Збройних Силах України про зупинку ними автомобіля, водієм якого виявився військовослужбовець із виявленими ознаками алкогольного сп`яніння; огляд ОСОБА_1 могла провести лише посадова особа, уповноважена на те начальником органу управління Військової служби правопорядку в Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів і тестів відповідно до порядку, встановленого в ч.ч.2-7 ст.266-1 КУпАП, що не будо дотримано поліцією, через це вся процедура огляду, яка була застосована до ОСОБА_1 , є недійсною; долучений до справи відеозапис є фрагментарним, неповним, не містить повного перебігу подій, його ідентифікуючих ознак, які також відсутні й у протоколі, та створений не з використанням поліцією службових пристроїв. Водночас апелянт посилається на те, що місцевий суд: у постанові не встановив фактичні обставини правопорушення, а послався на обставини, які зазначені в протоколі про адміністративне правопорушення, та обгрунтував винуватість ОСОБА_1 лише на формально перелічених документах; не надав стороні захисту можливості підготувати належний захист і правову позицію, порушив право ОСОБА_1 на захист. 
Також адвокат Гончаров М.С. просив:
у разі визнання ОСОБА_1 винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, застосувати щодо нього за аналогією закону ст.69 КК України та не накладати стягнення у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 рік, посилаючись на те, що ОСОБА_1 із 13 липня 2025 року звільнений з військової служби й наразі перебуває з родиною за місцем проживання, незадовго до звільнення отримав нагороду під час несення служби, має чотирьох дітей та потребу в керуванні транспортним засобом для забезпечення побутових потреб родини;
скасувати постанову місцевого суду й закрити провадження у справі на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.6 ст.38 КУпАП.
Суд апеляційної інстанції перевірив матеріали справи, заслухав особу, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу з доповненнями, підтвердив те, що керував транспортним засобом, відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі у зв`язку з необхідністю виконання військового завдання, також зазначив, що від проходження огляду на місці події з використанням спеціального технічного засобу не відмовлявся, в стані алкогольного сп`яніння не перебував, попередньо перед керуванням автомобілем вживав квас, що можливо викликало в поліції підозру щодо його стану, думку адвоката Гончарова М.С. на підтримку апеляційної скарги з доповненнями, допитав свідка ОСОБА_2 , дослідив і перевірив матеріали справи, проаналізував доводи апеляційної скарги з доповненнями та дійшов висновку про таке.
Статтею 294 КУпАП регламентовано, що судове рішення суду першої інстанції переглядається в межах доводів апеляційної скарги.
Виходячи з положень ст.252 КУпАП, орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.
Згідно зі ст.245 КУпАП завданням судді при розгляді справ про адміністративні правопорушення є своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом.
Висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_1 у вчиненні ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП - відмови як особи, яка керувала транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, відповідає фактичним обставинам справи, підтверджується наявними в матеріалах справи належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності достатніми та взаємозв`язаними доказами, і є обґрунтованим.
Так, згідно з протоколом про адміністративне правопорушення серії ААД №713140 22 липня 2024 року о 17 годині 50 хвилин на 237 км + 362 м автодороги Київ-Харків-Довжанський ОСОБА_1 у порушення вимог п.2.5 ПДР України керував транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», н.з. НОМЕР_1 , із ознаками алкогольного сп`яніння у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів, і відмовився від проходження у встановленому законом порядку огляду на стан названого сп`яніння (а.с.1).
Із відеозапису, записаному на технічних носіях інформації, вбачається, що  ОСОБА_1 не заперечував правильність ідентифікації його поліцією як водія, те, що він керував автомобілем за вказаних вище обставин, а також не заперечував щодо твердження поліції про наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння, запитував, чи може поліцейський знизити результат алкотестера. Поліцією було повідомлено ОСОБА_1 про наявність у нього ознак алкогольного сп`яніння, проте ОСОБА_1 на вимогу поліцейського щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння своїми конклюдентними діями відмовився від проходження огляду на стан названого сп`яніння, умисно затримуючи повітря і не видихаючи його необхідний об`єм у мундштук, перериваючи видихання повітря при тому, що дихання є невід`ємною, природною складовою життєдіяльності кожної людини й через це водій має змогу пройти в такий спосіб огляд на стан алкогольного сп`яніння. Поведінка ОСОБА_1 свідчить про те, що він умисно діяв усупереч роз`ясненням поліцейського, його неодноразовим зауваженням щодо необхідності надання ОСОБА_1 об`єму повітря. На умисний характер означеної поведінки ОСОБА_1 вказує і кількість разів надання поліцейським ОСОБА_1 спеціального технічного засобу й можливості пройти огляд - 4 рази. ОСОБА_1 не здійснював продуття спеціального технічного засобу, а лише імітував це й у подальшому словесно та із застосуванням відповідного жесту відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння, висловивши категоричну відмову від проходження огляду взагалі. ОСОБА_1 зазначав, що раніше він «ніколи не попадався». При цьому, поліцейський повідомив, що за відмову ним ( ОСОБА_1 як водієм) від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння щодо нього буде складено протокол за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст.130 КУпАП (а.с.8, 59).
У суді апеляційної інстанції сам ОСОБА_1 підтвердив те, що 22 липня 2024 року о 17 годині 50 хвилин на автодорозі Київ-Харків-Довжанський він керував транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», н.з. НОМЕР_1 , відмовився від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння в медичному закладі. Відмову мотивував необхідністю виконання військового завдання. Водночас ОСОБА_1 посилався на те, що від проходження огляду на місці події з використанням спеціального технічного засобу він не відмовлявся, дворазово проходив освідування із застосуванням вказаного засобу, в стані алкогольного сп`яніння не перебував, попередньо перед керуванням автомобілем вживав квас, що можливо викликало в поліції підозру щодо його стану.
Разом з цим, зміст відеозапису підтверджує те, що ОСОБА_1 не повідомляв про невідкладність виконання ним військового завдання, відповідно й не мотивував свою відмову від огляду цими обставинами, навпаки 4 рази умисно лише імітував продуття алкотестера, ухиляючись від огляду, поводив себе неспішно, між продуттям газоаналізатора палив.
Свідок ОСОБА_2 у судовому засіданні апеляційного суду підтвердив, що разом проходив військову службу з ОСОБА_1 , має з ним хороші відносини майже 2 роки. 22 липня 2024 року о 17 годині 50 хвилин на 237 км+ 362 м автодороги Київ-Харків-Довжанський він рухався на Схід автомобілем, яким керував ОСОБА_1 , у цьому транспортному засобі лопнуло колесо й відбулося ДТП, у ході якої він виїхав за межі проїзної частини. Також свідок ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_1 не вживав алкоголь до керування транспортним засобом, а коли їхали з ним, то вони пили лише мінеральну воду й каву.
Таким чином, зазначені вище обставини на основі аналізу їх сукупності та взаємозв`язку безперечно підтверджують факт керування  ОСОБА_1  транспортним засобом «Mitsubishi Outlander», н.з. НОМЕР_1 , за встановлених місцевим судом обставин і його відмову від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння: на місці зупинки з використанням спеціального технічного засобу, який здійснюється поліцейським, і в медичному закладі, через це зазначені вище дії  ОСОБА_1 містять усі необхідні елементи як об`єктивної, так і суб`єктивної сторін адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП.
Показання ж ОСОБА_1 у частині того, що він не відмовлявся від проходження огляду на місці з використанням спеціального технічного засобу є неспроможними, оскільки спростовуються даними відеофіксації.
Доводи апелянта й твердження ОСОБА_1 , свідка ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_1 не перебував у стані алкогольного сп`яніння не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки місцевим судом ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП не за керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, а за відмову від проходження відповідно до встановленого законом порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння особою, яка керує транспортним засобом, що є порушенням вимог п.2.5 ПДР України та утворює самостійну альтернативну форму об`єктивної сторони складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Підтвердити ж чи спростовути факт перебування особи в стані алкогольного сп`яніння можливо лише за результатами відповідного огляду, від проходження якого ОСОБА_1 відмовився.
ОСОБА_1 як водій, який згідно з даними довідки Відділу АП УПП у Полтавській області має посвідчення водія з 2007 року (а.с.6), повинен був усвідомлювати та усвідомлював наявність у нього передбаченого законом обов`язку пройти на вимогу поліцейського в установленому порядку огляд на стан алкогольного сп`яніння і наслідки відмови від проходження згаданого огляду - те, що особи, які вчиняють вказане порушення, несуть відповідальність згідно із законодавством (а саме передбачену ч.1 ст.130 КУпАП).
У силу приписів ч.1 ст.130, ст.266 КУпАП, п.2.5 ПДР України проходження водієм огляду на стан алкогольного сп`яніння на вимогу поліцейського відповідно до встановленого законом порядку є обов`язком водія, при тому, що висування ОСОБА_1 вимоги щодо проходження вказаного огляду мало місце після вчиненої ним ДТП.
Будь-яких даних про те, що ОСОБА_1 діяв у стані крайньої необхідності перевіркою матеріалів провадження в ході апеляційного розгляду не встановлено. 
Пунктом 2 розділу І Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, визначено, що огляду на стан сп`яніння підлягають водії транспортних засобів, щодо яких у поліцейського уповноваженого підрозділу Національної поліції України є підстави вважати, що вони перебувають у стані сп`яніння згідно з ознаками такого стану. 
Саме ці дискреційні повноваження поліцейського дають йому право самостійно визначати наявність чи відсутність підстав для проведення огляду водія на стан сп`яніння.
Як убачається з матеріалів провадження, поліцією було встановлено наявність достатніх підстав уважати, що ОСОБА_1  перебуває в стані алкогольного сп`яніння з ознаками такого стану у вигляді: запаху алкоголю з порожнини рота, порушення мови та координації рухів, які зафіксовано в протоколі про адміністративне правопорушення та направленні на медичний огляд (а.с.1-2). На місці події поліцейський повідомив про виявлення в  ОСОБА_1 ознак алкогольного сп`яніння в контексті наявності підстав для проведення його огляду на стан названого сп`яніння. Окрім того, наявності цих ознак не заперечував ОСОБА_1 на місці правопорушення, запитував, чи може поліцейський знизити результат алкотестера що підтверджується відеозаписами.
Отже, з урахуванням наведених вище обставин і вимог закону, суд апеляційної інстанції не вбачає порушень у ході висування поліцією ОСОБА_1 вимог щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння чи безпідставності таких вимог.
Оскільки  ОСОБА_1 притягнуто до адміністативної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, тобто за відсутності кваліфікуючої ознаки повторності, а санкція цієї норми має безальтернативний характер, то відсутність у протоколі вказівки про те, що ОСОБА_1 раніше не притягувався до адміністративної відповідальності не свідчить про допущення істотних порушень процесуального законодавства, які би впливали на законність та обгрунтованість оскаржуваної постанови, належність, допустимість і достовірність протоколу як доказу. Окрім того, в матеріалах справи наявна довідка Відділу АП УПП у Полтавській області про те, що ОСОБА_1 протягом року не притягувався до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП (а.с.7).
Аргументи апелянта про те, що щодо ОСОБА_1 як військовослужбовця не поширюються положення Інструкції №1452/735, Порядку №1103 та діє спеціальний порядок огляду на стан сп`яніння, передбачений ст.266-1 КУпАП, його огляд могла провести лише посадова особа, уповноважена на те начальником органу управління Військової служби правопорядку в Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів і тестів відповідно до порядку, встановленого в ч.ч.2-7 ст.266-1 КУпАП, і матеріали справи не містять даних щодо повідомлення поліцейськими Військову службу правопорядку у Збройних Силах України про зупинку ними автомобіля, водієм якого виявився військовослужбовець із виявленими ознаками алкогольного сп`яніння, суд апеляційної інстанції вважає такими, що позбавлені підстав.
За ч.ч.1-4 ст.266-1 КУпАП військовозобов`язані та резервісти під час проходження зборів, а також військовослужбовці Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, підлягають огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Огляд військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, виконують обов`язки військової служби або перебувають на території військових частин, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України або командиром (начальником) військової частини (установи, організації, підприємства, закладу, підрозділу), іншого утвореного відповідно до законів України військового формування, а також правоохоронного органу спеціального призначення, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
Огляд на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння військовозобов`язаних та резервістів під час проходження зборів, а також військовослужбовців Збройних Сил України, щодо яких є підстави вважати, що вони у стані сп`яніння перебувають на вулицях, у закритих спортивних спорудах, у скверах, парках, у всіх видах громадського транспорту (включаючи транспорт міжнародного сполучення) та в заборонених законом інших місцях, проводиться посадовою особою, уповноваженою на те начальником органу управління Військової служби правопорядку у Збройних Силах України, з використанням спеціальних технічних засобів та тестів.
У разі незгоди військовозобов`язаного та резервіста під час проходження зборів, а також військовослужбовця Збройних Сил України на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції, уповноваженими особами з використанням спеціальних технічних засобів та тестів або у разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я.
У той же час, ст.266 КУпАП визначено спеціальний порядок огляду на стан алкогольного сп`яніння спеціального суб`єкта - водія транспортного засобу.
Відповідно до ч.ч.2-3 ст.266 КУпАП  огляд особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, проводиться поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів.   У разі незгоди особи, яка керувала транспортним засобом, морським, річковим, малим, спортивним судном або водним мотоциклом, на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
До того ж, у відповідності до положень ст.235-1 КУпАП військова інспекція безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України розглядає справи про вчинені водіями військових транспортних засобів - військовослужбовцями, військовозобов`язаними та резервістами під час проходження зборів, а також працівниками Збройних Сил України під час виконання ними службових обов`язків правопорушення, передбачені частинами першою, четвертою і п`ятою статті 121, статтею 121-1, частинами першою, другою і третьою статті 122, частиною першою статті 123, статтями 124-1-126, статтею 132-1 цього Кодексу. Стаття 130 КУпАП до переліку вказаних статей і частин статей не належить.
За змістом ч.1 ст.15 КУпАП за порушення правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху військовослужбовці несуть адміністративну відповідальність на загальних підставах.
Разом з цим, адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, не належить до військових адміністративних правопорушень, і воно вчинене  ОСОБА_1 як учасником дорожнього руху (водієм), а тому висування ОСОБА_1 вимог поліцією щодо проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння як водієві транспортного засобу обгрунтовано проводилось в спеціально передбаченому порядку, який міститься у вимогах ст.266 КУпАП, Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом МВС України №1452/735 від 09 листопада 2015 року, а також керуючись Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженою Наказом МВС України №1395 від 07 листопада 2015 року, якою не передбачено ні виклик, ні повідомлення Військової служби правопорядку, що спростовує доводи апелянта про протилежне.
Учинені ОСОБА_1 протиправні дії чітко охоплюються диспозицією ч.1 ст.130 КУпАП та підлягають кваліфікації саме за цією нормою закону
Оскільки сукупність доказів по справі, встановлені в ході апеляційного розгляду на підставі доказів обставини повною мірою підтверджують винуватість ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП, містять відомості щодо процедури оформлення поліцією відповідних матеріалів, то посилання апелянта на неповноту відеозапису як на підставу для скасування постанови суду першої інстанції позбавлені підстав, оскільки не ставлять під сумнів її правильність, законність та обгрунтованість.
Окрім того, всупереч доводам апелянта, приписами ст.256 КУпАП не передбачено обов`язку зазначення в протоколі про адміністративне правопорушення відомостей щодо характеристик відеопристрою, за допомогою якого здійснено запис. 
Що стосується аргументів представника про здійснення відеозапису не з використанням поліцією службових пристроїв, слід зазначити наступне.
Приписи КУпАП не містять таких критеріїв, які би визначали властивості відеозаписів, виходячи з виду приладу, за допомогою якого вони записувались.
Так, відповідно до вимог ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність особи у вчиненому правопорушенні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі або в режимі фотозйомки (відеозапису), які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, безпеки на автомобільному транспорті та паркування транспортних засобів, актом огляду та тимчасового затримання транспортного засобу, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» унормовано, що поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.  Поліція може використовувати інформацію, отриману за допомогою фото- і відеотехніки, технічних приладів та технічних засобів, що перебувають у чужому володінні.
З наявних у матеріалах справи технічних носіїв інформації вбачається, що відеозапис було здійснено поліцейським із використанням особистого записуючого технічного засобу саме на підставі п.1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» з метою забезпечення негайного фіксування вчиненого ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, у зв`язку з чим, виходячи із наведених вище нормативних положень КУпАП, Закону України «Про Національну поліцію» (якими не заборонено використання даних будь-якого приладу, який має функцію фотозйомки чи відеозапису) цей відеозапис є доказом у справі, та обставин, які би ставили під сумнів його належність, достовірність чи допустимість не виявлено. При цьому, названа представником підстава не має будь-якого впливу на зміст зафіксованих за допомогою засобу об`єктивного контролю обставин, якими підтверджено обставини вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП. Відеозапис було виготовлено поліцейським і технічні носії інформації з цим записом долучено до матеріалів справи поліцією, у зв`язку з чим їх походження не викликає сумніву.
Як видно з матеріалів справи, поліцією було роз`яснено  ОСОБА_1 його права, передбачені ст.63 Конституції України, ст.268 КУпАП, що він підтвердив своїм підписом у відповідній графі протоколу, а тому твердження апелянта про протилежне є неспроможними (а.с.1). 
Отже, підстав для висновку про недопустимість, недостовірність чи неналежність зібраних і долучених поліцією доказів не встановлено.
Доводи апелянта про те, що місцевий суд не надав стороні захисту можливості підготувати належний захист і правову позицію, порушив право ОСОБА_1 на захист належним чином не обгрунтовані й безпідставні, а подані стороною особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, процесуальні документи, в тому числі клопотання про дослідження доказів і закриття провадження у справі, свідчать про належну сформованість у неї правової позиції по справі з наведенням детальних доводів на її підтримку. Аналогічні за змістом доводи були викладені й у апеляційній скарзі з доповненнями та слугували провідною позицією сторони особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, в ході апеляційного розгляду.
При цьому, можливість реалізації прав, передбачених законодавством України, в тому числі щодо участі в судовому розгляді та допиту заявленого свідка, ОСОБА_1 і його представнику було надано під час провадження в суді апеляційної інстанції, якими вони й скористалися в повному обсязі в спосіб, який уважали за необхідне. У ході апеляційного провадження вони, зокрема, мали можливість навести аргументи, з яких вважали безпідставним і помилковим притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП, неправильним застосоване до нього стягнення, але доводи апеляційної скарги з доповненнями не знайшли свого підтвердження.
За змістом оскаржуваної постанови місцевий суд у ній навів фактичні обставини адміністративного правопорушення та констатував, що ОСОБА_1 було вчинене адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, за наведених у постанові обставин, дійшовши висновку про доведеність його винуватості за ч.1 ст.130 КУпАП. Тому саме по собі помилкове посилання в першому абзаці мотивувальної частини судового рішення суду першої інстанції на протокол про адміністративне правопорушення не свідчить про невстановлення місцевим судом обставин вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення і не є достатньою та належною підставою для скасування оскаржуваної постанови із закриттям провадження. 
Таким чином, доводи, з яких ставиться питання про скасування оскаржуваної постанови й закриття провадження щодо ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП, є безпідставними.
Також є необгрунтованими доводи представника про наявність підстав для закриття провадження на підставі п.7 ч.1 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, передбаченого ч.6 ст.38 КУпАП.
Пунктом 7 ст.247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за обставини закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених ст.38 КУпАП.
Відповідно до ч.6 ст.38 КУпАП (в редакції Закону України, в тому числі на час вчинення адміністративного правопорушення) адміністративне стягнення за вчинення правопорушень, передбачених ст.130 КУпАП, може бути накладено протягом одного року з дня його вчинення.
ОСОБА_1 вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, 22 липня 2024 року. За оскаржуваною постановою на нього накладено адміністративне стягнення 23 грудня 2024 року, тобто з дотриманням регламентованого ч.6 ст.38 КУпАП строку, а тому підстави для закриття провадження згідно з положеннями п.7 ст.247 КУпАП є відсутніми.
У той же час, обчислення названого строку станом на момент апеляційного розгляду не ґрунтується на вимогах КУпАП, оскільки факт дотримання строку, передбаченого ч.6 ст.38 КУпАП, законодавцем пов`язується виключно з кінцевим моментом у вигляді накладення адміністратиного стягнення (місцевим судом), а час, який сплинув у ході набрання оскаржуваною постановою законної сили, не впливає на обчислення цього строку.
Позбавлені підстав і доводи апелянта про необхідність застосування до ОСОБА_1 за аналогією закону положень ст.69 КК України.
Санкцією ч.1 ст.130 КУпАП передбачено стягнення у вигляді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік.
Таким чином, за вчинення цього адміністративного правопорушення позбавлення права керування транспортними засобами на строк один рік є обов`язковим.
При цьому, положеннями КУпАП не передбачено можливості накладення адміністративного стягнення нижче від найнижчої межі, визначеної в санкції певної норми, або не накладення одного з видів стягнень, передбаченого санкцією відповідної норми як обов`язкового.
Наведений вище підхід відповідає п.28 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», в якому з урахуванням наведеного вище нормативного регулювання, закріпленого в КУпАП, визначено, що судам за правилами КУпАП основні й додаткові стягнення слід застосовувати в межах санкцій відповідних норм.
А згідно з вимогами ч.4 ст.3 КК України застосування закону про кримінальну відповідальність (у тому числі приписів ст.69 КК України) за аналогією заборонено.
Будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та керувати ними, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП, є найбільш тяжким порушенням у сфері безпеки дорожнього руху, що обумовлено змістом і характером протиправних дій, які становить загрозу для життя та здоров`я інших учасників дорожнього руху, а також безпосередньо для себе особисто, та власності третіх осіб.
Як видно з матеріалів справи, ОСОБА_1 є водієм (водійське посвідчення серії НОМЕР_2 ), що підтверджується даними довідки Відділу АП УПП у Полтавській області та не оспорюється в апеляційній скарзі (а.с.6).
Тому, з урахуванням положень ст.ст.23, 33, 130 КУпАП, суд першої інстанції, як наслідок,  правильно наклав на ОСОБА_1  стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1 000 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 рік відповідно до санкції ч.1 ст.130 КУпАП.
Апеляційний суд враховує те, що ОСОБА_1 раніше до адміністративної відповідальності не притягувався, одружений, має: відзнаки за час проходження військової служби, позитивну характеристику військової частини, родину (чотирьох дітей, батька), однак ці дані не свідчать про можливість накладення на ОСОБА_1 стягнення лише у вигляді штрафу, оскільки санкція ч.1 ст.130 КУпАП є безальтернативною і передбачає позбавлення права керування транспортими засобами на строк 1 рік як обов`язкове стягнення.
Отже, апеляційна скарга з доповненнями й зазначені вище клопотання не підлягають задоволенню.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу з доповненнями представника особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 – адвоката Гончарова М.С., залишити без задоволення, а постанову Хорольського районного суду Полтавської області від 23 грудня 2024 року щодо ОСОБА_1 - без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя Полтавського
апеляційного суду                                         О.М. Корсун