ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2025 року
м. Київ
справа № 335/4734/18
провадження № 51-4644 км 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:  
 
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання    ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року у кримінальному провадженні № 12019080000000004 за обвинуваченням
 
ОСОБА_7 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зелене Запорізької області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10 листопада 2015 року за ч. 1 ст. 121, ч. 1 ст. 289, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, звільненого 15 серпня 2017 року по відбуттю строку покарання,
 
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
 
За вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2024 року ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 1 ст. 121 КК України - на строк 7 років;
- ч. 2 ст. 289 КК України - на строк 6 років без конфіскації майна;
- ч. 1 ст. 263 КК України - на строк 7 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років без конфіскації майна.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зараховано у строк відбування покарання ОСОБА_7 період попереднього ув`язнення з 03 березня по 05 липня 2018 року та з 25 березня 2019 року по 05 вересня 2023 року.
 
Дніпровський апеляційний суд 03 лютого 2025 року скасував вирок суду першої інстанції в частині заходу примусу і ухвалив новий вирок, яким ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі за:
- ч. 1 ст. 121 КК України - на строк 8 років;
- ч. 2 ст. 289 КК України - на строк 7 років з конфіскацією майна;
- ч. 1 ст. 263 КК України - на строк 7 років.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років з конфіскацією майна.
У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
 
За змістом вироку, 15 серпня 2017 року біля будинку № 69 по вул. Військбуд у м. Запоріжжі, приблизно о 21:10 год. ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, в ході раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_8 , який виник у зв`язку із зіткненням автомобілів, умисно із значною силою ударив кулаком в обличчя ОСОБА_8 , від чого той упав. У результаті вказаних дій засудженого потерпілому було заподіяно, окрім перелому щелепи, тілесних ушкоджень у вигляді важкої черепно-мозкової травми, закритого уламкового перелому пірамідки скроневої кістки з переходом на тім`яно-потиличний шов справа, уламкового перелому стінок основної пазухи зі скупченням крові, забою головного мозку важкого ступеня з послідуючим розвитком пареза лицьового нерву справа, заворота (вивертання) нижньої повіки правого ока, які є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент їх заподіяння.
Крім того, 02 березня 2018 року, приблизно о 04:30 год. ОСОБА_7 поблизу будинку № 18 по вул. Маяковського у м. Запоріжжі, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, повторно, з корисливих мотивів, за попередньою змовою з невстановленими особами, шляхом зламу замка дверей автомобіля «ЗАЗ-Daewoo Т13110», який належить ОСОБА_9 , проникли до салону автомобіля та виламали замок запалювання. Після цього невстановлені особи приєднали автомобіль за допомогою буксирувального тросу до невстановленого автомобіля під керуванням ОСОБА_7 та транспортували його у невідомому напрямку. Цими діями потерпілому ОСОБА_9 заподіяно матеріальну шкоду на суму 67 849,87 грн.
Також ОСОБА_7 вчинив ряд кримінальних правопорушень, пов`язаних з незаконним поводженням зі зброєю, бойовими припасами та вибуховими речовинами.
Так, ОСОБА_7 , маючи умисел на незаконне придбання, носіння, зберігання та збут вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, умисно, з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, незаконно придбав у невстановлений час та місці обріз двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці «ТОЗ-БМ», 16-го калібру, який є нестандартною вогнепальною зброєю, придатною для проведення пострілів з обох стволів, в який саморобним способом внесені зміни. Цей обріз обвинувачений переніс за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 , де незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу, а 06 лютого 2019 року, приблизно о 12:30 год. незаконно збув ОСОБА_10 за 6000 грн.
Продовжуючи свою незаконну діяльність ОСОБА_7 умисно, незаконно, з метою особистого збагачення, придбав вибуховий пристрій військового призначення промислового виготовлення, а саме бойову реактивну протитанкову гранату РПГ-26, яка відноситься до бойових припасів та придатна для використання за призначенням, а саме здійснення пострілу та вражання цілі шляхом вибуху. Цей вибуховий пристрій ОСОБА_7 переніс за місцем свого тимчасового мешкання за адресою: АДРЕСА_3 , де незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу та 12 лютого 2019 року, приблизно о 10:40 год. незаконно збув ОСОБА_10 за 10 000 грн.
За аналогічних обставин ОСОБА_7 умисно, незаконно, з метою збагачення придбав обріз двоствольної гладкоствольної мисливської рушниці 12-го калібру, який є нестандартною вогнепальною зброєю, придатною для проведення пострілів з обох стволів, в конструкцію якого саморобним способом внесені зміни. Цей обріз він незаконно переніс у місце біля гаражного кооперативу по вул. Нагнибіди, де приховано незаконно зберігав та 25 березня 2019 року незаконно збув ОСОБА_10 за 5 000 грн.
А також ОСОБА_7 , умисно, незаконно, з метою збагачення придбав речовину темно-жовтого кольору, яка є тротиловою шашкою 200г промислового виготовлення, що відноситься до вибухової речовини, а також 10 патронів до пістолетів різного калібру, що є боєприпасами, які він незаконно зберігав без передбаченого законом дозволу до 17:00 год. 25 березня 2019 року, коли вони були виявлені та вилучені правоохоронними органами під час проведення обшуку житла.
 
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
 
У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Зазначає що апеляційний суд не дав умотивованих відповідей на доводи сторони захисту про недопустимість письмових доказів у кримінальному провадженні, що були отримані з порушенням вимог КПК України щодо порядку складання протоколів процесуальних дій. Крім того, було проігноровано доводи скарги стосовно порушення судом першої інстанції права на конфіденційне спілкування із захисником через перебування у скляній кабінці. Стверджує, що суд апеляційної інстанції всупереч вимогам ст. 404 КПК України не дослідив повторно доказів, що були досліджені в суді першої інстанції неповно, а вирок апеляційного суду не вмотивований.
 
Позиції інших учасників судового провадження
 
Прокурор у суді касаційної інстанції заперечувала проти задоволення скарги та просила залишити вирок апеляційного суду без зміни.
 
Межі розгляду матеріалів кримінального провадження у касаційному суді
 
Відповідно до вимог ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого.
Згідно зі ст. 433 цього Кодексу суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
 
При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 ст. 438 КПК України підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього Кодексу. При перевірці доводів, наведених у скарзі, суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами попередніх інстанцій. Відповідно до ст. 433 КПК України Суд переглядає рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Беручи до уваги, що у касаційній скарзі не оспорюється правильність юридичної оцінки діяння, Суд не ревізує в цій частині законності й обґрунтованості судових рішень.
 
Мотиви суду
 
За приписами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
 
За правилами статей 404, 407, 420 КПК України апеляційний суд переглядає судові рішення в межах апеляційної скарги і за наслідками її розгляду має право скасувати вирок суду першої інстанції повністю чи частково та ухвалити новий, у якому зобов`язаний навести належні й достатні мотиви та підстави прийнятого рішення з урахуванням ст. 409 цього Кодексу. 
 
Статтею 420 КПК України визначено, що суд апеляційної інстанції ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання. При цьому вирок апеляційного суду повинен відповідати загальним вимогам до вироків і містити короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення та рішення по суті вимог апеляційної скарги. Крім того, рішення має містити відповідну власну оцінку і переоцінку доказів, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що місцевий суд помилково врахував той чи інший доказ як такий, що підтверджує або спростовує винуватість особи. У такому разі дотримання принципу безпосередності дослідження доказів апеляційним судом є обов`язковим.
 
Переглядаючи вирок місцевого суду, апеляційний суд дотримався наведених вище положень кримінального процесуального закону.
 
У вироку суду в повній відповідності до вимог статей 374, 420 КПК України наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 121, ч. 2 ст. 289, ч. 1 ст. 263 КК України, які суд першої інстанції дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК України. В основу обвинувального вироку покладено виключно ті докази, що не викликають сумнівів у їхній достовірності та допустимості. 
 
Положеннями наведеної норми процесуального закону передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
 
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 ґрунтується на показаннях свідків, допитаних у суді першої інстанції з дотриманням вимог процесуального закону. Потерпілий ОСОБА_8 , свідки ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 пояснили обставини бійки водіїв авто та підтвердили, що саме ОСОБА_7 є тією особою, яка вдарила потерпілого, після чого останній впав.
 
Суд першої інстанції перевірив на предмет допустимості протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, де потерпілий та свідки упізнали обвинуваченого як особу, яка спричинила тілесні ушкодження потерпілому; протокол огляду місця події, протоколи слідчих експериментів за участю свідків, висновок судової дактилоскопічної експертизи. Також суд дослідив висновок судово-медичної експертизи щодо встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у потерпілого ОСОБА_8 .
 
За епізодом незаконного заволодіння транспортним засобом суд визнав допустимими та постався у вироку на показання свідків та потерпілого щодо відомих їм обставин, протоколи огляду місця події, огляду відеозаписів з камер зовнішнього спостереження магазину, протоколи обшуків та огляду предметів, зокрема, оптичного носія з записом боді-камери співробітників патрульної поліції, які затримали осіб, що рухалися на викраденому автомобілі, висновки судових експертиз та інші докази, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні.
 
По обвинуваченню за ч. 1 ст. 263 КК України суд послався на показання допитаних у судовому засіданні свідків, які були понятими та підтвердили свою участь у слідчих діях, складання в їх присутності протоколів, до змісту яких претензій у учасників не було, протоколи огляду місця події, протоколи проведення слідчих експериментів, протоколи про результати візуального спостереження за особою, проведення НСРД, висновки судових експертиз та інші докази, які визнані логічними і послідовними, такими що узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх правдивості. Підстав недовіряти цим доказам у суду не було. 
 
Безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях.
 
Переглядаючи вирок місцевого суду в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції відповідно до вимог ст. 420 КПК України дав належну і повну оцінку викладеним, зокрема, в апеляційній скарзі засудженого доводам, у тому числі і тим, на які захисник послався у своїй касаційній скарзі, й обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.
 
Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_7 , в якій він заперечував проти доведеності своєї винуватості та стверджував про недопустимість доказів, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну  оцінку всім доказам.
 
Апеляційний суд зазначив, що не вбачає підстав сумніватися в достовірності показань свідків, оскільки вони перед допитом в суді попереджалися про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, жодних причин для обмовлення обвинуваченого не встановлено. Крім того, ці показання узгоджуються з сукупністю інших наявних у матеріалах провадження доказів.
 
Також апеляційний суд погодився із оцінкою судом першої інстанції письмових доказів та зауважив, що сторона захисту, порушуючи питання щодо недопустимості доказів з підстав порушення вимог КПК України, не навела даних щодо істотного порушення прав обвинуваченого та впливу таких порушень на достовірність отриманих доказів. При цьому апеляційний суд послався на усталену практику Верховного Суду (постанови від 28 січня 2020 року справа №359/7742/17, від 08 жовтня 2019 року справа №639/8329/14-к, від 06 липня 2021 року справа №720/49/19), відповідно до якої будь-яке порушення, допущене в ході збирання доказів, саме по собі не може бути підставою для визнання їх недопустимими, а тому, за наявності процесуальних порушень порядку отримання доказів, визнавати їх недопустимими слід лише тоді, коли вони: прямо та істотно порушують права і свободи людини; та/або надають підстави для сумнівів у достовірності отриманих фактичних даних, які не видалося за можливе усунути в ході судового розгляду.
 
Порушуючи перед судом касаційної інстанції питання про скасування вироку апеляційного суду, захисник стверджує про недопустимість письмових доказів у кримінальному провадженні внаслідок їх отримання з порушенням вимог КПК України щодо порядку складання протоколів процесуальних дій. 
 
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Посилаючись на незаконність судових рішень, особа, яка подає касаційну скаргу, повинна вказати конкретні порушення закону, що є підставою для їх зміни чи скасування, а також належним чином обґрунтувати свої доводи. Кожна із підстав скасування чи зміни судових рішень є самостійною та потребує зазначення доводів із їх належним обґрунтуванням. При цьому скаржник має обґрунтувати не лише наявність такого порушення, але й надати доводи тому, що воно істотно позначилося на можливостях сторони відстоювати свою позицію у справі і не було виправлено в ході кримінального провадження.
 
Проте, касаційна скарга містить лише формальне твердження про наявність порушень вимог процесуального закону без зазначення у чому саме полягали ці порушення, як вони відобразилися на дотриманні прав обвинуваченого та яким чином вплинули на допустимість чи достовірність доказів.
 
Суд апеляційної інстанції розглянув кримінальне провадження із дотриманням вимог ст. 404 КПК України, якою чітко регламентовано, що суд зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, якщо суд першої інстанції дослідив їх неповністю або з порушеннями; апеляційний суд може дослідити докази, які не досліджувалися місцевим судом, виключно в разі, якщо учасники судового провадження заявляли клопотання про дослідження таких доказів під час розгляду в суді першої інстанції або якщо про них стало відомо після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
 
Із матеріалів провадження встановлено, що сторона захисту не навела обґрунтувань того, що докази у справі були досліджені судом першої інстанції не повністю чи з порушеннями, а тому підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, для повторного їх дослідження апеляційним судом встановлено не було, тому суд їх повторно не досліджував. 
 
Також предметом перевірки суду апеляційної інстанції були твердження засудженого про порушення його права на захист внаслідок відмови суду першої інстанції в задоволенні клопотання про перебування поруч із захисником, а не в скляній кабінці.
 
Апеляційний суд зазначив, що відмова суду в задоволенні цього клопотання ґрунтується на вимогах Інструкції з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної судової адміністрації України, Генеральної прокуратури України від 26 травня 2015 року № 613/785/5/30/29/67/68.
 
Відповідно до п. 11 Інструкції у залі судового засідання місце для тримання обвинувачених (підсудних), засуджених обладнується загородженнями відповідно до вимог ДБН. На вікнах залів судових засідань незалежно від поверховості встановлюються ґрати.
 
Пунктом 27 Інструкції передбачено, що за розпорядженням головуючого в судовому засіданні (судді-доповідача) начальник варти дозволяє спілкування обвинуваченому (підсудному), засудженому із захисником, прокурором та при цьому обвинувачений (підсудний), засуджений з-під охорони не звільняється. 
 
Отже, ця Інструкція не містить випадків можливості перебування обвинуваченого, якому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, під час проведення судового засідання не в відповідному загородженні. Крім того, положеннями Інструкції не передбачено надання головуючим дозволу на перебування обвинуваченого, якому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, не в спеціально відведеному місці.
 
Суд апеляційної інстанції зауважив, що безпека в залі є умовою справедливого судового розгляду з огляду на значення, яке надається правам захисту осіб, а тому будь-які заходи, що обмежують участь обвинуваченого під час судового засідання або накладають обмеження на нього чи його відносини з адвокатом повинні бути застосовані доки це необхідно і мають бути пропорційні ризикам у кожному конкретному випадку. ОСОБА_7 обвинувачувався у скоєнні тяжких злочинів, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі, раніше неодноразово судимий за вчинення тяжких злочинів, усі загородження, які обладнані в судах для перебування обвинувачених, відповідають вимогам ДБН та надають можливість обвинуваченим ефективно використовувати свої права, зокрема право на захист та спілкування із захисником. Тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення права на захист. З таким висновком погоджується суд касаційної інстанції.
 
Отже, апеляційний суд розглянув кримінальне провадження стосовно ОСОБА_7 відповідно до положень статей 404, 419, 420 КПК України, ретельно перевірив доводи, наведені в апеляційних скаргах, дав на них мотивовані відповіді, зазначив, на яких підставах апеляційну скаргу засудженого залишено без задоволення та з яких підстав скасовує вирок суду першої інстанції з постановленням нового вироку.
 
Матеріали провадження не містять даних про порушення вимог кримінального процесуального чи неправильне застосування кримінального законів, які були би безумовними підставами для зміни чи скасування судового рішення, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
 
Урахувавши наведене, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне залишити судові рішення без зміни.
 
З цих підстав суд ухвалив:
 
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 03 лютого 2025 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 - без задоволення.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                                    ОСОБА_2                                          ОСОБА_3