ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 вересня 2025 року	Львів	Справа № 300/8419/24 пров. № А/857/5310/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді                                          Ільчишин Н.В., 
суддів                                                             Гуляка В.В., Кухтея Р.В.,
розглянувши у письмовому провадженні в м. Львові апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК-Авто» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 року (судді Матуляка Я.П., ухвалене у письмовому провадженні за правилами спрощеного позовного провадження в м. Івано-Франківськ) у справі №300/8419/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК-Авто» до Івано-Франківської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
ВСТАНОВИВ:

ТзОВ ВК-Авто» 04.11.2024 звернулося в суд з позовом до Івано-Франківської митниці Держмитслужби про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 14.10.2024 за № UA206000202431 та за № UA206000202432.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням Товариство обмеженою відповідальністю «ВК-Авто» подало апеляційну скаргу, яку обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допущено порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов повністю. Вказує, що в акті перевірки зазначена інформація, отримана від уповноважених органів Німеччини, згідно якої товари, охоплені інвойсами не мають преференційного походження, оскільки експортер не надав достатніх доказів на підтвердження їх преференційного походження. Німецькі митні органи не спростовують справжність документів, які підтверджують походження товару і зазначають про їх автентичність, натомість, лише вказують, що наданих експортером документів недостатньо для підтвердження преференційного походження товару. Тобто, вказаним листом підтверджується справжність документів, які засвідчують походження товару по митних деклараціях вказаних у пункті 1 даної скарги. Крім того вважає, що лист уповноважених органів Німеччини не є належним документом по даній справі, оскільки є нелегалізованим. Згідно п. 1 ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. У відносинах між Україною та ФРН засвідчення документів апостилем почало застосовуватись з 22 липня 2010 року. Тобто, усі документи ФРН, видані після цього, мають бути засвідчені апостилем для їх надання до органів України. Не надання експортерами всіх достатніх документів на запит Німецьких митних органів не може бути підставою для застосування санкцій до платника податків, оскільки преференційне походження товару підтверджується митними деклараціями і доданими до них первинними документами. Крім цього, відповідно до ст. 17 Протоколу 1, сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни експорту на письмову заяву експортера або, під відповідальність експортера, його уповноваженим представником. Експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Сертифікат з перевезення товару EUR.1 має бути виданий митними органами країни-члена Європейського Союзу або України, якщо розглядувані товари можуть бути визнаними такими, які походять з Європейського Союзу або України, і задовольняють іншим умовам цього Протоколу. Митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1, повинні вжити всіх необхідних заходів для перевірки статусу походження товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними. Ці органи також мають забезпечити правильне заповнення бланків, зазначених у пункті 2 цієї статті. Аналогічні правові висновки щодо застосування наведених правових норм викладені у постанові Верховного Суду від 24.11.2021 у справі № 460/2786/19. Достовірність заявленої країни походження підтверджується сертифікатами з перевезення товару EUR.1, що видані Німецьким митним відомством, щодо товарів, які експортувалися, в яких прямо зазначено, що країною походження є Європейський Союз. Таким чином, товар, ввезений апелянтом на митну територію України, походить з Європейського Союзу, а отже, наявні правові підстави для застосування щодо вказаного товару тарифних преференцій. Товаросупровідні документи кореспондуються між собою та містять чітку, недвозначну і зрозумілу інформацію про товар, ціну, а отже у сукупності містять відомості, які не дають підстав для сумніву щодо застосування преференційних ставок ввізного мита у спірних правовідносинах. Отже, при митному оформленні товарів позивачем було надано достатній обсяг документів на підтвердження походження товарів із країн Європейського Союзу, а відповідний лист уповноважених органів Німеччини не можна вважати єдиним і беззаперечним доказом порушення саме позивачем митних правил. Таку ж позицію підтримав Верховний Суд в постанові від 04.10.2023 у справі №380/2869/22. Крім того, в акті перевірки не наведено доказів того, що сертифікати EUR.1 скасовані чи визнані недійсними. Більше того, у відповіді уповноваженого органу Німеччини зазначено, що дані сертифікати є справжніми, а тому є чинними та єдиними документами, що підтверджують походження товарів з країн Європейського Союзу та надає пільги зі сплати митних платежів. В той же час, вказаний лист уповноваженого органу Німеччини не можна вважати єдиним та беззаперечним доказом порушення саме Товариством з обмеженою відповідальністю «ВК-АВТО» митних правил, оскільки позивачем до митного оформлення надані всі документи, визначені чинним законодавством, що надані експортером та підтверджують право на преференцію. В акті перевірки відсутні будь-яке посилання на документи, які б підтверджували факт офіційного звернення уповноваженого органу Німеччини до експортера за наданням належних документів на підтвердження статусу походження товару, чи відповіді експортера. Тобто, відсутня інформація про звернення уповноваженого органу до експортера.
У відзиві на апеляційну скаргу Івано-Франківська митниця Держмитслужби заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно статті 311 КАС України справа призначена в письмовому провадженні.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів. 
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що у період з 24.07.2024 по 03.09.2024 відповідно до вимог статті 336, статей 345, 346 Митного кодексу України відповідачем проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог законодавства України з питань державної митної справи при здійсненні зовнішньоекономічної діяльності ТОВ "ВК-Авто" за період з 01.01.2020 по 30.06.2024, за наслідками якої складено акт від 17.09.2024 за №11/24/7.21-19/43365135 (а.с.9-25).
Перевіркою встановлено порушення позивачем: -           статті 16 Протоколу 1 Угоди, статті 15 Доповнення 1 до Регіональної конвенції, частини 1 статті 257, частини 5 статті 280 Митного кодексу України, в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті ввізного мита за митними деклараціями UA209290/2020/000987 від 05.02.2020, UA209290/2020/000887 від 04.02.2020, UA209290/2020/000954 від 04.02.2020, UA209290/2020/000886 від 04.02.2020, UA209290/2020/000988 від 05.02.2020, UA209290/2020/000967 від 04.02.2020, UA209290/2020/001406 від 18.02.2020, UA209290/2020/001479 від 19.02.2020, UA209290/2020/001399 від 18.02.2020, UA209290/2020/002166 від 12.03.2020, UA209290/2020/002849 від 14.05.2020, UA209290/2020/004463 від 21.07.2020, UA209290/2020/003566 від 23.06.2020, UA209290/2020/003564 від 23.06.2020, UA209290/2020/003685 від 26.06.2020, UA209290/2020/000718 від 29.01.2020, UA209290/2020/005779 від 25.08.2020, UA209290/2020/011152 від 15.12.2020, UA209290/2020/011135 від 15.12.2020, UA209290/2020/011199 від 16.12.2020, UA305160/2022/005204 від 07.02.2022, UA305160/2021/025710 від 26.04.2021, UA305160/2021/025715 від 26.04.2021, UA305160/2021/035161 від 14.06.2021, UA305160/2021/035163 14.06.2021, UA305160/2021/035177 від 14.06.2021 на загальну суму 419 248,75 грн; - підпункту в пункту 185.1 статті 185, пункту 187.8 статті 187, пункту 190.1 статті 190 Податкового кодексу України (далі - ПК України), в результаті чого занижено податкове зобов`язання по сплаті податку на додану вартість за митними деклараціями UA209290/2020/000987 від 05.02.2020, UA209290/2020/000887 від 04.02.2020, UA209290/2020/000954 від 04.02.2020, UA209290/2020/000886 від 04.02.2020, UA209290/2020/000988 від 05.02.2020, UA209290/2020/000967 від 04.02.2020, UA209290/2020/001406 від 18.02.2020, UA209290/2020/001479 від 19.02.2020, UA209290/2020/001399 від 18.02.2020, UA209290/2020/002166 від 12.03.2020, UA209290/2020/002849 від 14.05.2020, UA209290/2020/004463 від 21.07.2020, UA209290/2020/003566 від 23.06.2020, UA209290/2020/003564 від 23.06.2020, UA209290/2020/003685 від 26.06.2020, UA209290/2020/000718 від 29.01.2020, UA209290/2020/005779 від 25.08.2020, UA209290/2020/011152 від 15.12.2020, UA209290/2020/011135 від 15.12.2020, UA209290/2020/011199 від 16.12.2020, UA305160/2022/005204 від 07.02.2022, UA305160/2021/025710 від 26.04.2021, UA305160/2021/025715 від 26.04.2021, UA305160/2021/035161 від 14.06.2021, UA305160/2021/035163 14.06.2021, UA305160/2021/035177 від 14.06.2021 на загальну суму 81 360,73 грн.
На вказаний акт перевірки позивачем подано заперечення, на яке листом від 14.10.2024 відповідачем надано відповідь (а.с.29-35).
Івано-Франківська митниця Держмитслужби винесла оскаржувані податкові повідомлень-рішення від 14.10.2024 за № UA206000202431 та за № UA206000202432 (а.с.38-49).
Вважаючи такі рішення протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку обставинам справи у взаємозв`язку з нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, в межах доводів та вимог апеляційної скарги колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Митне оформлення за правилами регулювання положень частини 1 статті 248 Митним кодексом України (далі– МК України) розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.
Згідно з ч.1 ст.271 МК України мито це загальнодержавний податок, встановлений Податковим кодексом України та цим Кодексом, який нараховується та сплачується відповідно до цього Кодексу, законів України та міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
За приписами ч.2 ст.271 та ст.272 МК України одним із видів мита є ввізне мито, яке встановлюється на товари, що ввозяться на митну територію України, платником якого є особа, яка ввозить товари на митну територію України у порядку та на умовах, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.278 МК України датою виникнення податкових зобов`язань із сплати мита у разі ввезення товарів на митну територію України чи вивезення товарів з митної території України є дата подання митному органу митної декларації для митного оформлення або дата нарахування такого податкового зобов`язання митним органом у випадках, визначених цим Кодексом та законами України.
За змістом ч.4, 5 ст.280 МК України ввізне мито на товари, митне оформлення яких здійснюється в порядку, встановленому для підприємств, нараховується за ставками, встановленими  Митним тарифом України.
Ввізне мито є диференційованим щодо товарів, що походять з держав, які спільно з Україною входять до митних союзів або утворюють з нею зони вільної торгівлі. У разі встановлення будь-якого спеціального преференційного митного режиму згідно з міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, застосовуються преференційні ставки ввізного мита, встановлені  Митним тарифом України.
До товарів, що походять з України або з держав-членів Світової організації торгівлі, або з держав, з якими Україна уклала двосторонні або регіональні угоди щодо режиму найбільшого сприяння, застосовуються пільгові ставки ввізного мита, встановлені  Митним тарифом України, якщо інше не встановлено законом.
До решти товарів застосовуються повні ставки ввізного мита, встановлені  Митним тарифом України.
Статтею 281 МК України передбачені тарифні пільги (тарифні преференції), зокрема, опускається встановлення тарифних пільг (тарифних преференцій) щодо ставок Митного тарифу України у вигляді звільнення від оподаткування ввізним митом, зниження ставок ввізного мита або встановлення тарифних квот відповідно до законодавства України та для ввезення товарів, що походять з держав, з якими укладено відповідні міжнародні договори.
В силу вимог ч.1 ст.300 МК України умови надання звільнення (умовного звільнення) від оподаткування митними платежами визначаються цим Кодексом, Податковим кодексом України, іншими законами України та міжнародними договорами, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.
Поряд із цим, відповідно до ч.1-3 ст.36 МК України країна походження товару визначається з метою оподаткування товарів, що переміщуються через митний кордон України, застосування до них заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності, заборон та/або обмежень щодо переміщення через митний кордон України, а також забезпечення обліку цих товарів у статистиці зовнішньої торгівлі.
Країною походження товару вважається країна, в якій товар був повністю вироблений або підданий достатній переробці відповідно до критеріїв, встановлених цим Кодексом.
Під країною походження товару можуть розумітися група країн, митні союзи країн, регіон чи частина країни, якщо є необхідність їх виділення з метою визначення походження товару.
Приписами ч.1-3 ст.43 МК України визначено, що документами, що підтверджують країну походження товару, є сертифікат про походження товару, засвідчена декларація про походження товару, декларація про походження товару, сертифікат про регіональне найменування товару.
Країна походження товару заявляється (декларується) органу доходів і зборів шляхом подання оригіналів документів про походження товару.
Сертифікат про походження товару - це документ, який однозначно свідчить про країну походження товару і виданий компетентним органом даної країни або країни вивезення, якщо у країні вивезення сертифікат видається на підставі сертифіката, виданого компетентним органом у країні походження товару.
При цьому, у разі виникнення сумнівів з приводу дійсності документів про походження товару чи достовірності відомостей, що в них містяться, включаючи відомості про країну походження товару, митний орган може звернутися до компетентного органу, що видав документ, або до компетентних організацій країни, зазначеної як країна походження товару, із запитом про проведення перевірки цих документів про походження товару чи надання додаткових відомостей (ч.1 ст.45 МК України).
Відповідно до п.1 ст.29 розділу IV Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, вчиненої 21.03.2014 та 27.06.2014 в м. Брюсселі та ратифікованої Законом України від 16.09.2014 № 1678-VII (далі - Угода), кожна Сторона зменшує або скасовує ввізне мито на товари, що походять з іншої Сторони, відповідно до Графіків, встановлених у Додатку I-A до цієї Угоди (далі - Графіки).
Згідно п.2 ст.26 Угоди для цілей цієї Глави "походження" означає, що товар підпадає під правила походження, викладені в Протоколі I до цієї Угоди ("Щодо визначення концепції "походження товарів" і методів адміністративного співробітництва") (далі - Протокол I).
Законом України від 08.11.2017 № 2187-VІІІ "Про приєднання України до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила  походження" Україна приєдналася до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (далі Конвенція), яка набрала чинності для України з 01.02.2018.
21.11.2018 Підкомітетом Україна – ЄЄ з питань митного співробітництва прийнято Рішення № 1/2018 про заміну Протоколу І "Щодо визначення концепції "походження товарів" і методів адміністративного співробітництва" до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони. Вказані зміни почали діяти з 01.01.2019.
Відповідно до ст. 1 вказаного Рішення Протокол I до Угоди замінюється текстом, викладеним у Додатку до цього Рішення.
У ст.1 заміненого Протоколу І зазначено, що з метою імплементації цієї Угоди застосовуються Доповнення І і відповідні положення Доповнення II до Регіональної конвенції про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження.
Відповідно до п.1 ст.15 Доповнення І "Щодо визначення концепції "Походження товарів" і методів адміністративного співробітництва" до Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони, ратифікованої Законом України від 16 вересня 2014 року № 1678-VIII (далі – Доповнення І) товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження:
(a) сертифікат з перевезення товару EUR.1, зразок якого наведений у Додатку III а;
(b) сертифікат з перевезення товару МЕD, зразок якого наведений у Додатку III b;
(c) у випадках, вказаних у Статті 21(1), декларація (надалі іменуватиметься "декларацією походження" або "декларацією походження МЕD"), надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати.
Пунктом 2 ст.31 Доповнення І передбачено, що з метою належного застосування цієї Конвенції Договірні Сторони повинні допомагати один одному, через компетентні митні адміністрації у перевірці достовірності сертифікатів з перевезення товару EUR.1 та EUR-МЕD, декларацій про походження і декларацій про походження МЕD та правильності інформації, що міститься в цих документів.
За приписами ст.32 Доповнення І подальші перевірки підтверджень походження мають здійснюватися у довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу (п.1).
З метою реалізації положень пункту 1 цієї статті митні органи країни імпорту повинні повернути сертифікат з перевезення товару EUR.1 та інвойс, якщо він була поданий, декларацію інвойс або копії цих документів митним органам країни експорту, вказавши, якщо це доречно, причини запиту. Будь-які отримані документи й інформація, що вказують на недостовірність інформації, наведеної в підтвердженні походження, повинні бути передані на підтримку запита про перевірку (п.2).
Перевірка має бути здійснена митними органами країни експорту. Для виконання цього завдання вони мають право вимагати будь-яких доказів і здійснювати будь-яку перевірку рахунків експортера та інші перевірки, які вважатимуть належними (п.3).
Якщо митні органи країни імпорту вирішують призупинити надання преференційного режиму для товарів, щодо яких здійснюється перевірка, до надходження результатів цієї перевірки, вони повинні запропонувати імпортерові позбавитися товару з уживанням будь-яких запобіжних заходів, які вважатимуться необхідними (п.4).
Митні органи, на запит яких була здійснена перевірка, мають бути повідомлені про її результати якомога раніше. Ці результати повинні чітко вказувати на те, чи є перевірені документи достовірними та чи розглядувані товари можуть бути визнані такими, що походять з однієї із Договірних Сторін і відповідають іншим вимогам цієї Конвенції (п.5).
Якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції (п.6).
Отже, серед переліку документів, які можуть підтвердити країну походження товару, сертифікат є документом, на підставі якого митний орган визначає країну походження товару, що, у свою чергу, впливає на нарахування відповідних митних платежів під час митного оформлення товарів відповідно до заявленого митного режиму.
Сертифікат з перевезення товару EUR.1 це документ, що видається митними органами країни експорту для підтвердження відповідності товару вимогам правил визначення преференційного походження, встановлених в Угоді про асоціацію, при застосуванні преференційних ставок ввізного мита.
В той же час обов`язок вжиття належних заходів для перевірки статусу походження товарів, забезпечити правильне заповнення бланків сертифікату з перевезення товару EUR.1 покладено на митні органи, які видають сертифікати з перевезення товару EUR.1.
Таку перевірку може бути здійснено як у довільному порядку (вибіркова перевірка), так і за наявності у митного органу обґрунтованих сумнівів у достовірності таких документів. При цьому "наявність обґрунтованих сумнівів" не є визначальною умовою чи єдиною підставою щодо початку проведення такої перевірки та направлення запитів, оскільки перевірка може бути проведена взагалі в довільному порядку, без наявності будь-яких сумнівів.
Як встановлено судом на підставі матеріалів справи, для підтвердження преференційного походження імпортованих товарів, позивач надав митним органам України сертифікати з перевезення (походження) товару EUR.1 та декларації про походження товарів, складені на інвойсах (а.с.173-186).
Відповідачем та Закарпатською митницею скеровано до Державної митної служби України на перевірку вищезазначені сертифікати з перевезення товару EUR.1.
Державна митна служба України листами від 28.11.2022 № 15/15-03-01/7.21/4386 та від 11.01.2024 № 15/15-03-01/7.7/161 проінформувала Івано-Франківську митницю та Закарпатську митницю про отримання інформації від уповноваженого органу Німеччини листами із результатами перевірки вказаних вище документів.
Так, уповноваженим митним органом Німеччини підтверджено автентичність, достовірність (справжність) самих документів та інвойсів, однак, товари не мають підтвердженого преференційного походження з ЄС відповідно до Додатку І до Регіональної конвенції Про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження (а.с.150-168), а тому доводи апелянта, що при митному оформленні товарів було надано достатній обсяг документів на підтвердження походження товарів із країн Європейського Союзу є необґрунтованими.
За наслідками опрацьованої інформації наданої уповноваженим митним органом Німеччини щодо товару, придбаного позивачем, відповідач дійшов висновку, що товар, експортований з території Європейського Союзу на адресу позивача, не відповідає вимогам положень Протоколу І та Доповнення І щодо "преференційного походження товарів" в рамках Угоди.
За висновками, наведеними Верховним Судом у постановах від 01.03.2021 справа №240/7093/19 та від 11.04.2022 у справі №260/2805/20 митний орган не наділений повноваженнями діяти на власний розсуд за вказаних обставин та проводити додаткову перевірку документів про походження товару після отримання результатів такої перевірки компетентним органом заявленої декларантом країни походження товару.
Однак, зважаючи на те, що єдиним компетентним органом на якого покладається обов`язок щодо проведення перевірки є уповноважений митний орган країни експортера, а інформація уповноваженого митного органу Німеччини є належним доказом у справі, яка не підтверджує походження товарів, що є підставою для відмови у наданні преференційної ставки ввізного мита на імпортовані позивачем товари, зважаючи на положення п.6 ст.32 Доповнення І. При цьому, як зазначалось вище, дійсність та справжність сертифікатів з перевезення товару EUR.1 під сумнів не ставиться, а тому доводи апелянта, які викладені в апеляційній скарзі із посиланням, що лист уповноважених органів Німеччини не є належним документом по даній справі, оскільки є нелегалізованим згідно п. 1 ст. 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» колегія суддів відхиляє.
Апелянт зазначає, що німецькі митні органи не спростовують справжність документів, які підтверджують походження товару і зазначають про їх автентичність, натомість, лише вказують, що наданих експортером документів недостатньо для підтвердження преферційного походження товару, аналізуючи наведене колегія суддів враховує, що Державна митна служба України листами від 28.11.2022 № 15/15-03-01/7.21/4386 та від 11.01.2024 № 15/15-03-01/7.7/161 проінформувала Івано-Франківську митницю та Закарпатську митницю про отримання інформації від уповноваженого органу Німеччини листами від 14.11.2022 (вх. № 23033/11 від 14.11.2022), від 10.01.2024 № 24215Р-206/23-1 (вх. №947/11/15) та від 09.08.2024 № 24215Р-178/24-1 (вх. Держмитслужби № 21250/11/15 від 09.08.2024) із результатами перевірки вказаних вище документів. Уповноваженим митним органом Німеччини підтверджено автентичність, достовірність (справжність) самих документів та інвойсів, однак, товари не мають підтвердженого преференційного походження з ЄС відповідно до Додатку І до Регіональної конвенції Про пан-євро-середземноморські преференційні правила походження.
В постанові Верховного Суду від 11.08.2022 року у справі № 460/8509/21 вказано, що Положення норм, які встановлюють вимоги до запиту митного органу країни імпорту, мають диспозитивний характер, не визначають обов`язкових умов щодо його оформлення в частині обґрунтування сумнівів, що виникли в контрольного органу. Згідно зі змістом пунктів 1, 2 статті 33 Протоколу І до «Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським Співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони» подальші перевірки підтверджень походження необхідно здійснювати в довільному порядку або тоді, коли митні органи країни імпорту мають обґрунтовані сумніви в достовірності таких документів, статусі походження відповідних товарів або виконанні інших вимог цього Протоколу. Якщо компанія-експортер товару отримала сертифікати EUR.1 декларативно (повідомивши компетентні органи іноземної країни про походження товарів з території Європейського Союзу), але під час перевірки документально не змогла підтвердити походження вказаних товарів, то хоча сертифікати EUR.1 і вважаються дійсними (якщо були видані), але їх не можна застосовувати для надання товарам преференційного режиму (оскільки вони не пройшли належну перевірки). Зазначення відомостей про характеристики товарів (преференційне походження), які відрізняються від даних, отриманих від уповноважених органів іноземних держав, призводить до безпідставного застосування преференційних ставок ввізного мита, замість застосування повних ставок ввізного мита та сплати митних платежів на підставі Митного тарифу України.
Разом з тим, за результатами проведеної перевірки, уповноваженим митним органом Німеччини повідомлено про ненадання експортером документів для підтвердження походження товару, а відтак, і не підтверджено преференційне походження товарів відповідно до Доповнення І, тобто непідтвердженою є лише інформація, щодо країни походження товарів, а не весь документ.
В той же час, позивачем до митного оформлення не подано інших документів, які дають право на застосування преференційної ставки ввізного мита на імпортовані позивачем товари до митного оформлення не подавалося.
Крім того, ст.15 Доповнення І визначено, що товари, що походять з однієї з Договірних Сторін, і ввозяться в інші Договірні Сторони, підпадають під дію цієї Угоди за умови подання одного з таких документів, що підтверджують походження: (a) сертифікат з перевезення товару EUR.1. (b) сертифікат з перевезення товару MED. (c) у випадках, вказаних у Статті 21(1), декларація (надалі іменуватиметься "декларацією походження" або "декларацією походження MED"), надана експортером до інвойсу, повідомлення про доставку чи будь-якого іншого комерційного документа, який описує розглядувані товари достатньо детально для того, щоб їх можна було ідентифікувати.
Таким чином, зазначеною Конвенцією визначено вичерпний перелік документів, які підпадають під дію Угоди, якими підтверджується країна походження товарів. Інші документи, які подаються до митного оформлення та у яких може бути зазначена інформація про країну походження не є документами, які підтверджують країну походження та право на застосування преференційної ставки мита.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що предметом доказування у даній справі є правомірність надання позивачеві преференції, що встановлюється шляхом перевірки преференційного походження товарів.
Митний контроль здійснюється безпосередньо посадовими особами митних органів шляхом, зокрема, проведення документальних перевірок дотримання вимог законодавства України з питань митної справи, у тому числі своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів (п.7 ч.1 ст.336 МК України).
Відповідно до ч.1 ст.345 МК України, документальна перевірка - це сукупність заходів, за допомогою яких митні органи переконуються у правильності заповнення митних декларацій, декларацій митної вартості та в достовірності зазначених у них даних, законності ввезення (пересилання) товарів на митну територію України або на територію вільної митної зони, вивезення (пересилання) товарів за межі митної території України або за межі території вільної митної зони, а також своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних та інших платежів, а також пені, контроль за справлянням яких покладено на митні органи.
Пунктами 1, 2 ч.3 ст.345 МК України передбачено, що митні органи мають право здійснювати митний контроль шляхом проведення документальних виїзних (планових або позапланових) та документальних невиїзних перевірок дотримання законодавства України з питань митної справи щодо: правильності визначення бази оподаткування, своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати митних платежів; обґрунтованості та законності надання (отримання) пільг і звільнення від оподаткування, застосування знижених ставок ввізного мита.
Результати перевірки оформлюються актом (довідкою) та є підставою для самостійного визначення митним органом суми податкового зобов`язання підприємства щодо сплати митних платежів, застосування заходів, передбачених законами України (ч.6 ст.345 МК України).
Відповідно до п.2 ч.2 ст.351 МК України, документальна невиїзна перевірка проводиться у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтвердженої інформації про непідтвердження дотримання критеріїв походження або автентичності поданих митному органу документів щодо товарів, митне оформлення яких завершено, недостовірність відомостей, що в них містяться, а також запитів стосовно надання інформації про зовнішньоекономічні операції, які здійснювалися за участю суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності - резидентів України.
Згідно з п.54.4 ст.54 ПК України у разі надходження від уповноважених органів іноземних держав документально підтверджених відомостей щодо країни походження, вартісних, кількісних або якісних характеристик, які мають значення для оподаткування товарів і предметів при ввезенні (пересиланні) на митну територію України або територію вільної митної зони або вивезенні (пересиланні) товарів і предметів з митної території України або території вільної митної зони, які відрізняються від задекларованих під час митного оформлення, контролюючий орган має право самостійно визначити базу оподаткування та податкові зобов`язання платника податків шляхом проведення дій, визначених пунктом 54.3 цієї статті, на підставі відомостей, зазначених у таких документах.
З урахуванням вказаного матеріалами справи підтверджено, що в даному випадку підставою для проведення перевірки було надходження на адресу митниці листа уповноваженого митного органу Німеччини, згідно з якими експортер на запит митних органів Німеччини не надав документів для підтвердження справжнього походження товарів, а отже інформація про справжність походження товарів є не перевірена та не підтверджена, відтак, в силу припису п.6 ст.32 Доповнення І, митні органи країни імпорту зобов`язані відмовити у наданні права на преференції, відповідно компетентним митним органом Німеччини наведено обґрунтування причин, з яких товари, що експортовані з території Європейського Союзу позивачем, не відповідають вимогам положень Протоколу І та Доповнення І щодо "преференційного походження товарів" в рамках Угоди, тому наявні у відповідача правові підстави для проведення документальної планової виїзної перевірки позивача після завершення митного оформлення товарів.
Як уже зазначалось вище, відповідно до п.6 ст.32 Доповнення І якщо у випадку обґрунтованих сумнівів відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів, митні органи, що подали запит, повинні за відсутності виняткових обставин відмовити у наданні права на преференції.
Митний орган країни імпортера не повинен спростовувати походження товарів не з Європейського Союзу і не повинен доводити інше походження товарів, він лише приймає до уваги відомості уповноваженого органу країни експорту, вивезення та надалі вчиняє дії, передбачені Угодою, а саме - приймає рішення щодо правомірності надання суб`єкту господарювання певної преференції.
Чинним митним законодавством України та міжнародним договором передбачено чіткий алгоритм дій митного органу, у випадку отримання відповіді компетентного органу, за результатами перевірки документів про преференційне походження товару, яка, зокрема, не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів. Митному органу не надається повноважень, права діяти на власний розсуд за вказаних обставин, не надається право перевіряти додатково надану йому інформацію, не надано право здійснювати будь-які інші дії з цього приводу, не надано право оцінювати надану інформацію з будь-якого боку. Вказаний алгоритм дій контролюючого органу не передбачає аналізу ним додаткових доказів (документів), наданих декларантом для підтвердження відомостей про заявлену країну походження товару.
У випадку отримання від вказаних органів відомостей щодо не підтвердження преференційного походження товару з Європейського Союзу, митний орган саме зобов`язаний за відсутності виняткових обставин, а не має права, відмовити у наданні права на преференції. Таке ж рішення він повинен прийняти і у разі, якщо відповідь на запит про перевірку не надійшла протягом десяти місяців з дати подання цього запита, або якщо відповідь не містить достатньої інформації для визначення достовірності розглядуваного документа або справжнього походження товарів.
Крім того, у випадку прийняття такого рішення, митний орган не повинен приймати до уваги навіть правомірність поведінки суб`єкта господарювання, якому надана преференція, оскільки ані національне законодавство, ані міжнародний договір не зазначають про необхідність її врахування або наявність будь-яких поважних причин, за наявності яких митний орган може прийняти інше рішення за таких обставин. У такому випадку мова не йдеться про умисне чи неумисне надання таким суб`єктом господарювання недостовірних документів чи недостовірної інформації, вчинення ним будь-яких протиправних дій, про обов`язок декларанта перевіряти дані, зазначені в товаросупровідних документах тощо. І мова не йдеться про те, що сертифікати EUR.1 скасовані чи ні, що вони визнані недійсними чи ні, що вказані документи містять повну та достовірну інформацію щодо задекларованих товарів, чи є в них будь-які розбіжності чи ні, оскільки в даному випадку уповноваженим митним органом країни експортера справді підтверджено їх автентичність.
Під час здійснення вказаної перевірки мова йдеться лише про те, що експортер повинен надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів. Він повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту чи вивезення вчинити такі дії.
Зокрема, відповідно до вимог п.3 ст.17 Протоколу І саме експортер, який подає заяву про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів країни експорту, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цього Протоколу.
Аналогічна норма і закріплена в п.3 ст.16 Доповнення І, якою передбачено, що експортер, який подає заявку про видачу сертифіката з перевезення товару EUR.1 а EUR-МЕD, повинен бути готовим у будь-який час на вимогу митних органів Договірної сторони-експортера, у якій видається сертифікат з перевезення товару EUR.1 та EUR-МЕD, надати всі належні документи на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, а також виконання інших умов цієї Конвенції.
З урахуванням того, що іноземними контрагентами позивача всупереч вимогам ст.16 Доповнення І не надано компетентному органу країни експорту відповідних документів на підтвердження статусу походження розглядуваних товарів, то суд погоджується з висновками митного органу про те, що зазначені вище сертифікати з перевезення товару EUR.1 не можуть бути визнані достатніми документами, які у відповідності до п.1 ст.15 Доповнення І засвідчують, що товари за вказаними у акті митними деклараціями підпадають під дію Угоди.
Доводи ж позивача, що за реєстраційним номером транспортного засобу значиться, що він був вироблений на території Європейського Союзу, на думку суду, є недостатніми, оскільки, як було зазначено вище, товари мають бути не лише вироблені на території Європейського Союзу, а й вироблені з матеріалів, що вироблені у Європейському Союзі.
Згідно з частиною 1 статті 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно із частиною 1 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частини 2 статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Враховуючи зазначені вище встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач, як суб`єкт владних повноважень приймаючи оскаржувані рішення діяв в межах повноважень та у спосіб, визначений законами та Конституцією України, оскільки були достатні фактичні та правові підстави для винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, відповідно рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують викладених у судовому рішенні цього суду висновків, а ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Вказана правова позиція апеляційного суду узгоджується із постановою Верховного Суду від 31.07.2024 у справі № 260/6407/21, яка в силу приписів частини 5 статті 242 КАС України враховується апеляційним судом під час вирішення наведеного спору.
Стосовно посилання апелянта на постанови Верховного Суду у справі №460/2786/19 та №380/2869/22, колегія суддів зазначає, що вказана практика не є релевантною до правовідносин за позовом ТзОВ «ВК-Авто». Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. У постанові від 19.05.2020 справа № 910/719/19 Велика Палата Верховного Суду вказала, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
У відповідності до частини 2 статті 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. 
Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, судом апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, у пункті 23 рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи, що і зроблено апеляційним судом переглядаючи рішення суду першої інстанції, аналізуючи відповідні доводи скаржника. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Підстав для розподілу судових витрат підставі статті 139 КАС України немає.
Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ВК-Авто» – залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 03 січня 2025 року у справі №300/8419/24 – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                  Головуючий суддя                                          Н.В. Ільчишин

                  Судді                                                                В.В. Гуляк

                                                                                            Р.В. Кухтей

Повний текст постанови складено 12.09.2025