ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                
 
21 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа 638/5607/24
провадження № 61-8472 св 25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Коломієць Г. В., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року у складі судді Штих Т. В. 
та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року у складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, який 
уточнювався, до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 
(далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просив суд:
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток 
за затримку негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі 
у розмірі 160 221,44 грн;
- зобов`язати роботодавця розрахувати та сплатити до Пенсійного фонду України заборгованість із Єдиного соціального внеску (далі - ЄСВ) на заробітну плату;
- стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він перебував у трудових відносинах із АТ КБ «ПриватБанк», з червня 2017 року працював на посаді керівника управління безпеки у Кременчуцькій філії Головного офісу АТ КБ «ПриватБанк» (далі - керівник управління безпеки). 
30 липня 2021 року його було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників (наказ 
№ Э.DN-УВ-2021-7100284-п). Він не погодився з указаним наказом і оскаржив його в судовому порядку.
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2023 року 
у справі № 638/14165/21 його позов задоволено, визнано незаконним та скасовано вищевказаний наказ у частині його звільнення з посади керівника управління безпеки, поновлено на зазначеній посаді. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 786 327,75 грн. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судові витрати 
у розмірі 7 863,27 грн. У частині поновлення на роботі допущено негайне виконання рішення суду. 
Постановою Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року вказане рішення районного суду змінено. Визнано незаконним та скасовано наказ 
від 30 липня 2021 року про його звільнення з посади керівника управління безпеки. Поновлено його на роботі. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 506 950,65 грн. Стягнуто 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 5 069 грн.
Роботодавець повинен був негайно виконати рішення суду про його поновлення 
на роботі, однак він був поновлений на роботі лише 25 серпня 2023 року. Тобто період затримки виконання рішення суду про його негайне поновлення на роботі склав 128 робочих днів, зокрема, із 28 лютого 2023 року по 25 серпня 2023 року.
Його середньоденна заробітна плата складала 1 251,73 грн, середній заробіток 
за затримку негайного виконання рішення суду про поновлення на роботі визначений ним у розмірі 160 221,44 грн. При цьому з цієї суми роботодавець зобов`язаний здійснити нарахування ЄСВ. 
Крім того, роботодавець не сплатив йому заробітну плату при звільненні, 
не здійснив обов`язкові відрахування із заробітної плати з дати поновлення 
на роботі. 
01 січня 2024 на адресу його електронної пошти надійшло електронне повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк», в якому, разом із іншим, повідомлено про затвердження наказу від 26 грудня 2023 року № E.17.U.0.0/4-8338562 про його звільнення. Вказаний наказ не надано, у листі не зазначено про проведення з ним розрахунку при звільненні з посади, що передбачено статтею 116 КЗпП України.
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з АТ КБ «Приват банк» на користь ОСОБА_1 суму заробітної плати 
за час вимушеного прогулу у розмірі 160 221,44 грн та сплачений судовий збір 
у розмірі 4 650,47 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що роботодавець не провів оплату праці позивачу за період вимушеного прогулу під час невиконання рішення суду 
про поновлення на роботі, яке підлягало негайному виконанню. 
Суд першої інстанції вказав про те, що середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягав стягненню за період із 28 лютого 2023 року по 25 серпня 2023 року, тобто 128 робочих днів, його розмір склав 160 221,44 грн. У цій частині судом ураховано положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 
(далі - Порядок).
При цьому при виплаті суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач до проведення фактичної виплати зобов`язаний нарахувати й утримати з цієї суми прибутковий податок та інші обов`язкові платежі, оскільки такий обов`язок по їх нарахуванню покладений на підприємство, а не на суд, який під час ухвалення рішення не може вираховувати та утримувати ці платежі.
Районний суд застосував відповідні норми КЗпП України, урахував судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, апеляційну скаргу 
ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року 
у частині відмови у задоволенні позову змінено, доповнено його мотивувальну частину висновками, викладеними у цій постанові. 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що районний суд зробив вірні висновки по суті спору, так як саме з вини відповідача відбулася затримка виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, яке підлягало негайному виконанню. Вказане відповідно до статті 236 КЗпП України є підставою для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Апеляційний суд указав, що роботодавець не провів розрахунок із позивачем за час вимушеного прогулу. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу вірно визначено районним судом.
Разом із цим, відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, оскільки при прийнятті наказу про звільнення 
від 30 липня 2021 року кількість днів невикористаної відпустки ОСОБА_1 була визначена, виходячи з фактично відпрацьованого ним часу, а саме 26 днів. Саме така кількість днів невикористаної відпустки була компенсована позивачу 
при звільненні. ОСОБА_1 при оскарженні наказу про звільнення від 30 липня 2021 року не заявляв вимог про стягнення заробітної плати за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
При поновленні позивача на роботі 25 серпня 2023 року кількість днів невикористаної щорічної відпустки працівника була перерахована з урахуванням часу вимушеного прогулу з 31 липня 2021 року по 25 серпня 2023 року, тому 
при звільненні 26 грудня 2023 року позивачу визначено 50 днів невикористаної щорічної відпустки та виплачена за них компенсація.
Сума ЄСВ не є тією виплатою, яка нараховується та виплачується працівнику, щодо неї не може застосовуватися відповідальність роботодавця, передбачена 
статтею 117 КЗпП України за затримку розрахунку при звільненні.
Позовні вимоги ОСОБА_1 у зазначеній частині задоволенню не підлягають 
з наведених підстав.
Суд апеляційної інстанції застосував норми КЗпП України, врахував відповідну судову практику Верховного Суду.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду
 
У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення районного суду та постанову апеляційного суду, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення у частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку 
при звільненні у порядку статті 117 КЗпП України. 
Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). 
Відповідач судові рішення судів попередніх інстанцій в касаційному порядку 
не оскаржив.
Ухвалою Верховного Суду від 29 липня 2025 року відкрито касаційне провадження 
у справі, після усунення недоліків касаційної скарги, вказаних в ухвалі Верховного Суду від 15 липня 2025 року. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.
У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди зробили помилкові висновки у частині відмовлених позовних вимог, не врахували відповідну судову практику Верховного Суду. 
Суди неправильно застосували статті 116, 117 КЗпП України.
Суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення районного суду, не навів мотивів 
для такої зміни і не встановив усі обставини справи.
Роботодавець порушив його трудові права, суди не здійснили належний захист його порушених прав.
Посилається на відповідну судову практику Верховного Суду.
Крім того, просить постановити окрему ухвалу з метою встановлення причин порушення його трудових прав та виявлення винних осіб. 
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу 
від АТ КБ «ПриватБанк», в якому зазначається, що доводи касаційної скарги 
є необґрунтованими, суди правильно застосували норми права й встановили 
усі фактичні обставини у справі. 
Висновки судів узгоджуються з висновками щодо застосування норм права 
у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду.
Банк указує на відсутність правових підстав для постановлення окремої ухвали.
 
У серпні 2025 рокувід АТ КБ «ПриватБанк» до Верховного Суду надійшло клопотання про закриття касаційного провадження у справі, оскільки ціна позову у справі 
не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028, 00 грн * 250 = 757 000, 00 грн). Посилається на статтю 19 ЦПК України, пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах із АТ КБ «ПриватБанк», у тому числі, на посаді керівника управління безпеки. 
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 30 липня 2021 року № Э.DN-УВ-2021-7100284-п ОСОБА_1 звільнено з роботи з 31 липня 2021 року, проведено розрахунок 
при звільненні, а саме: вихідна допомога у розмірі середнього місячного заробітку, компенсація за невикористану додаткову відпустку у кількості 10 днів (2021 рік, 
як працівнику, які мають двох або більше дітей віком до 15 років), премія за липень у розмірі 5 715,38 грн, премія, розрахована як середнє значення премії працівника за групою преміювання 40 за квітень-червень 2022 року (а. с. 181-183, 207, т. 1).
Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2023 року 
у справі № 638/14165/21 позов ОСОБА_1 задоволено, визнано незаконним 
та скасовано наказ від 30 липня 2021 року № Э-DN-УВ-2021-7100284-n у частині звільнення ОСОБА_1 з посади керівника управління безпеки. Поновлено з часу звільнення ОСОБА_1 на посаді керівника управління безпеки. Стягнуто 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 786 327,75 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Постановою Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2023 року змінено, визнано незаконним 
та скасовано наказ від 30 липня 2021 року № 3-DN-YB-2021-7100284-п 
про звільнення ОСОБА_1 з посади керівника управління безпеки, поновлено ОСОБА_1 на посаді. Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 506 950,65 грн, стягнуто 
з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у розмірі 5 069,00 грн.
Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року залишено без задоволення касаційні скарги 
АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 , рішення Дзержинського районного суду 
м. Харкова від 28 лютого 2023 року у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року залишено без змін (провадження 
№ 61-13363сво23) (а. с. 5-27, т. 1).
У подальшому відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання указаного вище судового рішення, зокрема, у частині стягнення з АТ КБ «Приват Банк» 
на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу 
у розмірі 506 950,65 грн.
Постановою державного виконавця від 05 жовтня 2023 року закінчено виконавче провадження № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа № 638/14165/21, виданого 30 серпня 2023 року Дзержинським районним судом м. Харкова, 
про стягнення з АТ КБ «Приват Банк» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 506 950,65 грн.
Встановлено, що борг, виконавчий збір та витрати виконавчого провадження боржником сплачено у повному обсязі (а. с. 206, т. 1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 25 серпня 2023 року № Е.28.0.0.0/1-7632517 ОСОБА_1 було поновлено на роботі (а. с. 189, т. 1).
Наказом АТ КБ «ПриватБанк» від 16 грудня 2023 року № 100165 ОСОБА_1 було звільнено з роботи за порушення трудової дисципліни (а. с. 63-66, т. 1).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій 
статті 389 ЦПК України. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (пункт 1 частини другої 
статті 389 ЦПК України).
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 
цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним 
і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим 
є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних 
або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні 
та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася 
до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно 
до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода 
на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує 
при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями статті 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті 
на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи 
(стаття 5-1 КЗпП України).
Згідно з пунктами 2, 4 частини першої статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Частиною сьомою статті 235 КЗпП України передбачено, що рішення 
про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
У разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (стаття 236 КЗпП України).
Затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі 
за змістом статті 236 КЗпП України слід уважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі 
без поважних причин негайно після проголошення судового рішення. Виконати рішення суду про поновлення позивача на роботі має відповідач, визначений боржником за виконавчим листом (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-435цс15, постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 711/8446/16-ц (провадження № 14-37цс19), постанови Верховного Суду: від 29 вересня 2021 року у справі 
№ 511/1284/19 (провадження № 61-6184св21), від 14 грудня 2022 року у справі 
№ 501/4019/21-ц, провадження № 61-9103св22), від 21 червня 2023 року у справі 
№ 461/7423/21 (провадження № 61-872св23) та інші).
Тобто законодавець передбачив обов`язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення, й без звернення працівника, що унормовано, крім наведених вище норм права, також Конституцією України, статтею 18 ЦПК України. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника 
на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде 
це рішення суду оскаржуватися (див.: постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 243/2748/16-ц).
Виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту видачі наказу про поновлення працівника на роботі та фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, до виконання попередніх обов`язків. Працівник повинен бути обізнаним про наявність наказу про його поновлення на роботі і йому повинно бути фактично забезпечено доступ до роботи 
і можливості виконання своїх обов`язків.
Подібні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 06 грудня 2018 року у справі № 465/4679/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17, від 17 червня 2020 року у справі № 521/1892/18, від 16 лютого 2024 року у справі 
№ 947/7076/22.
У постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 702/725/17 (провадження № 61-12857св18) вказано, що КЗпП України не містить визначення поняття «поновлення на роботі», як і не встановлює порядку виконання відповідного рішення. Частково умови, за яких рішення суду про поновлення на роботі вважається примусово виконаним, закріплені у статті 65 Закону України 
«Про виконавче провадження». Так, згідно з цією статтею рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. 
При розумінні роботи як регулярно виконуваної працівником діяльності, обумовленої трудовим договором, поновлення на роботі також включає допущення працівника до фактичного виконання трудових обов`язків, тобто створення умов, 
за яких він може їх здійснювати у порядку, що мав місце до незаконного звільнення. Таким чином, виконання рішення про поновлення на роботі вважається закінченим з моменту фактичного допуску працівника, поновленого на роботі рішенням суду, 
до виконання попередніх обов`язків на підставі відповідного акта органу, який раніше прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника. При цьому мається на увазі не формальне, а фактичне забезпечення поновленому працівнику доступу до роботи і можливості виконання своїх обов`язків. Невчинення роботодавцем усіх дій, які включають у себе виконання рішення суду 
про поновлення на роботі, є підставою для покладення на нього відповідальності, визначеної статтею 236 КЗпП України. Застосування цієї норми до правовідносин, які виникають у зв`язку з затримкою виконання рішення суду про поновлення 
на роботі, відповідає їх змісту та фактичним обставинам, оскільки підстави 
для нарахування формально поновленому працівнику заробітної плати 
як винагороди за виконану роботу немає, проте його вина у невиконанні посадових обов`язків і неприступленні до роботи також відсутня.
Аналогічного по суті висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17 червня 
2020 року у справі № 521/1892/18 (провадження № 61-39740св18).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Законом установлено фінансову санкцію у вигляді виплати середнього заробітку 
за невиконання рішення про поновлення на роботі через винну бездіяльність роботодавця. З огляду на імперативний припис щодо негайного виконання судового рішення, установлений статтею 235 КЗпП України, законодавець виходив із того, 
що будь-яка протиправна бездіяльність з боку роботодавця є підставою 
для здійснення таких виплат незаконно звільненому працівнику, незалежно 
від причин невиконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення 
на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: 1) чи мала місце затримка виконання такого рішення; 2) у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного для після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі; 3) та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 522/13736/15 (провадження 
№ 61-25545сво18) зазначено, що середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен 
був дізнатися про порушення свого права.
Відповідно до частин першої, другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування 
(стаття 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 
ЦПК України).
За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному 
та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 
ЦПК України).
У справі, яка переглядається Верховним Судом, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, надав правову оцінку поданим сторонами доказам, правильно встановив фактичні обставини справи й зробив обґрунтовані висновки про те, що відповідач не виконав рішення суду про поновлення позивача на роботі, а тому наявні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення його 
на роботі.
Вирішуючи спір у цій частині, судами стягнуто з АТ КБ «Приват банк» на користь ОСОБА_1 160 221,44 грн. Указана сума є середнім заробітком за час невиконання рішення про поновлення його на роботі, а не середнім заробітком 
за час вимушеного прогулу, як помилково зазначають суди.
Помилкове ототожнення середнього заробітку за час затримки виконання (невиконання) судового рішення із середнім заробітком за час вимушеного прогулу не змінює правової природи спірного питання.
У цій частині судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються.
Разом із цим, позивач заявив також інші позовні вимоги, зокрема: зобов`язати роботодавця розрахувати та сплатити до Пенсійного фонду України заборгованість із ЄСВ на заробітну плату; стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Статтею 116 КЗпП України врегульовано строки розрахунку при звільненні.
Зокрема, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому 
від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, 
із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника 
в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові 
при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.
Статтею 117 КЗпП України регламентовано відповідальність за затримку розрахунку при звільненні
Так, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум 
у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Заявник касаційної скарги посилається на вказані норми права і вважає, 
що вищевказані позовні вимоги повинні бути задоволені судом.
У разі стягнення судом середньої заробітної плати за вимушений прогул роботодавець зобов`язаний включити стягнену суму до фонду оплати праці, попередньо нарахувавши та відобразивши її в бухгалтерському обліку підприємства, а також у встановленому законом розмірі сплатити єдиний соціальний внесок на відповідний казначейський рахунок органу доходів і зборів. База нарахування єдиного соціального внеску визначається шляхом ділення встановленої судом середньої заробітної плати на кількість місяців, за які вона стягнена. Обов`язковою передумовою перерахування єдиного соціального внеску до бюджету є нарахування роботодавцем вказаної в судовому рішенні суми 
як заробітної плати та її відображення в бухгалтерському обліку.
Подібні за змістом висновки містяться в постанові Верховного Суду від 13 грудня 2018 року в справі № 211/2214/16-ц (провадження № 61-30976св18).
Однак, спір у відповідній частині стосувався середнього заробітку за невиконання рішення суду про поновлення позивача на роботі, а не середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 
Позивач фактично просить суд зобов`язати роботодавця розрахувати та сплатити до Пенсійного фонду України заборгованість із ЄСВ на середній заробіток 
за затримку негайного виконання рішення суду про поновлення його на роботі 
у розмірі 160 221,44 грн. 
Отже, висновки суду про відмову у задоволенні вказаної позовної вимоги правильні.
Верховний Суд ураховує, що суд апеляційної інстанції, змінюючи мотиви відмови районного суду у задоволенні вказаних позовних вимог, зазначив, у тому числі, 
про те, що при оскарженні наказу про звільнення від 30 липня 2021 року позивач 
не заявляв вимог про стягнення заробітної плати за несвоєчасний розрахунок 
при звільненні (справа № 638/14165/21). 
Крім того, при звільненні 26 грудня 2023 року зобов`язано здійснити позивачу виплату усіх належних сум, у тому числі, визначено 50 днів невикористаної щорічної відпустки.
Позивач одночасно посилається на те, що з ним не здійснено вчасно розрахунок 
у розмірі 160 221,44 грн (у касаційній скарзі), хоча ця сума стягнута на його користь судовим рішенням у справі, яка переглядається, а також на те, що з ним 
не проведено розрахунок при наступному звільненні (наказ від 26 грудня 2023 року) (позовна заява).
Проте, незаконність першого звільнення уже встановлена в судовому порядку 
і відповідних позовних вимог у тому спорі позивач не заявляв, про що вірно вказано судом апеляційної інстанції. А наступне звільнення позивача фактично не було предметом розгляду у даній справі. 
Отже, з урахуванням доводів позивача у цій частині та встановлених судами обставин, правильними є висновки суду про відмову у задоволенні вказаних позовних вимог.
З урахуванням наведеного, судами зроблено вірні висновки по суті вирішення спору, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
Доводи касаційної скарги спростовуються установленими судами обставинами справи, вищенаведеними нормами права та судовою практикою Верховного Суду. Вони зводяться до власного тлумачення норм права та незгоди з ухваленими судовими рішеннями по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
Зроблені судами висновки по суті вирішення спору узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених 
у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду 
з указаного питання є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними 
є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Таким чином, висновки судів попередніх інстанцій у межах доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, судами під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам 
в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення 
є мотивованими.
Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права, зводяться до незгоди з висновками судів 
і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить 
до компетенції суду касаційної інстанції.
Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення 
без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401 
ЦПК України).
Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність 
та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Щодо клопотання про закриття касаційного провадження
 
АТ КБ «ПриватБанк» просить закрити касаційне провадження у справі, оскільки ціна позову у справі не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму 
для працездатних осіб.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах 
з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті 
ЦПК України.
З урахуванням ціни позову (частина перша статті 176 ЦПК України) справа 
не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028, 00 грн * 250 = 757 000, 00 грн).
Проте, враховуючи положення підпунктів а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, Верховний Суд вважає, що є підстави для розгляду цієї справи, оскільки касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
Отже, у задоволенні вказаного клопотання банка слід відмовити.
 
Щодо постановлення окремої ухвали
 
Згідно зі статтею 420 ЦПК України суд касаційної інстанції у випадках і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.
Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.
Згідно з частиною першою статті 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно 
від того, чи є вони учасниками судового процесу.
При цьому вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, 
а не обов`язком суду.
Верховним Судом не встановлено обставин, які б давали підстави 
для постановлення окремої ухвали у даній справі.
 
Щодо судових витрат
 
Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржувані судові 
рішення - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
У задоволенні клопотання акціонерного товариства комерційного банка «ПриватБанк» про закриття касаційного провадження відмовити.
У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про постановлення окремої ухвали відмовити.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2024 року 
у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 
2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, 
є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                       Д. Д. Луспеник
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць