ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2025 року 
м. Київ
cправа №  908/2311/24 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Міщенка І. С. - головуючого, Берднік І. С., Зуєва В. А.,
за участю секретаря судового засідання - Кравченко О. В.
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Данфіс»
на постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2025 (головуючий - Кощеєв І. М., судді: Дармін М. О., Чередко А. Є.) і рішення Господарського суду Запорізької області від 30.01.2025 (суддя Педорич С. І.) у справі 
за позовом Концерну «Міські теплові мережі»
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Данфіс»
про стягнення коштів у розмірі 105 259,78 грн,
та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Данфіс»
до Концерну «Міські теплові мережі»
про визнання незаконним дій щодо нарахування заборгованості

ІСТОРІЯ СПРАВИ
Обставини справи, встановлені судами
1.          З 2019 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Данфіс» (далі - ТОВ «Данфіс», відповідач) є власником нежитлового приміщення №82 загальною площею 244,9 кв м, яке розташовано в житловому будинку по вул. Нижньодніпровська, 6 в м. Запоріжжя (далі - нежитлове приміщення). Нежитлове приміщення обладнане розподільним приладом обліку теплової енергії (тепловим лічильником).
2.          02.10.2021 на виконання вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Концерн «Міські теплові мережі» (далі - Концерн «МТМ», позивач) розмістив на офіційному вебсайті типові індивідуальні договори на послугу з постачання теплової енергії та постачання гарячої води.
3.          Повідомлення про розміщення на сайті Концерну «МТМ» публічних договорів опубліковано 07.10.2021на офіційному вебсайті Запорізької міської ради.
4.          Станом на 01.11.2021 відповідач шляхом приєднання до публічного договору уклав з позивачем договір №   72210061 про надання послуги з постачання теплової енергії (далі - договір) до належного йому нежитлового приміщення.
5.          Згідно з пунктом 4 договору фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які свідчать про його бажання укласти договір, зокрема надання виконавцю підписаної заяви-приєднання (додаток), сплата рахунка за надану послуги, факт отримання послуги.
6.          У пункті 5 договору зазначено, що виконавець зобов`язується надавати споживачу послугу відповідної якості та в обсязі відповідно до теплового навантаження будинку, а споживач зобов`язується своєчасно та в повному обсязі оплачувати надану послугу в строки і на умовах, що визначені цим договором.
7.          Згідно з пунктом 11 договору обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженої наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 № 315 (далі - Методика № 315).
Узагальнений зміст позовних вимог та підстав первісного та зустрічного позовів 
8.          Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом до ТОВ «Данфіс» про стягнення 158 297 грн.
9.          На обґрунтування позовних вимог зазначає, що за період з листопада 2021 року по лютий 2024 року відповідач фактично споживав послугу з постачання теплової енергії, розрахунок вартості якої позивач здійснив на підставі Методики №315. 
10.          У подальшому позивач зменшив суму позову та просив стягнути з відповідача 105 259,78 грн з посиланням на перерахунок заборгованості з огляду на те, що приміщення відповідача обладнано розподільним приладом обліку теплової енергії.
11.          Відповідач звернувся до позивача з зустрічним позовом про визнання незаконними дій щодо нарахування заборгованості за послуги з постачання теплової енергії із застосуванням Методики №315 за період з 01.11.2021 по 29.02.2024 на загальну суму 158   297   грн.
12.          Зустрічний позов обґрунтований тим, що нежитлове приміщення відповідача оснащене вузлом розподільного обліку, за показами якого теплова енергія фактично не поставлялася у  нежитлове приміщення, тому спірна послуга Концерном «МТМ» не надавалась. 
Узагальнений зміст та обґрунтування оскаржуваних рішення суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
13.          Господарський суд Запорізької області рішенням від 30.01.2025, яке залишив без змін Центральний апеляційний господарський суд постановою від 30.07.2025, первісний позов задовольнив, стягнув з відповідача на користь позивача 105 259,78 грн. Зустрічний позов задовольнив частково, визнав незаконними дії позивача щодо нарахування відповідачу заборгованості за послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення з 01.11.2021 по 29.02.2024 на загальну суму 53 037,22 грн. В іншій частині зустрічного позову відмовив.
14.          Суд виходив з того, що приміщення відповідача знаходиться в багатоквартирному будинку та підключено до мережі централізованого опалення, а отже позивач правомірно здійснив донарахування відповідачу обсяг теплової енергії до мінімальної частки середнього питомого споживання в порядку норм Методики №315.
Касаційна скарга
15.          Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач звернувся з касаційною скаргою, в якій просить їх скасувати з підстав, передбачених пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Узагальнені доводи касаційної скарги 
16.          Суди попередніх інстанцій неправильно застосували статтю 19 Закону України «Про теплопостачання», без урахування висновків Верховного Суду в постановах від 03.04.2025 у справі № 920/37/24, від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц. Так, позивач не надав належних та допустимих доказів щомісячного направлення рахунків на оплату послуг з постачання теплової енергії, тоді як ТОВ «Данфіс» фактично не споживає теплову енергію від централізованих теплових мереж, про що свідчать показання вузла розподільного обліку теплової енергії та висновки звіту з проведення аудиту енергетичної ефективності приміщення. При цьому застосована судами Методика № 315 не враховує особливості нежитлових приміщень, які фактично не споживають теплову енергію, що призводить до несправедливих та необґрунтованих нарахувань.
17.          Апеляційний суд безпідставно визнав належними докази Концерну «МТМ» (зокрема розрахунки заборгованості), які не підтверджують фактичного споживання теплової енергії, оскільки не містять даних з вузла комерційного обліку. Суд не дослідив належним чином докази, які вказують на незаконність положень Методики №315.
Щодо відзиву на касаційну скаргу
18.          Письмові пояснення позивача на касаційну скаргу (подані до Суду 22.09.2025), які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу, Суд залишає без розгляду на підставі частини 2 статті 118 ГПК України, як такі, що подані після закінчення строку, встановленого Верховним Судом в ухвалі про відкриття касаційного провадження від 25.08.2025.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій
19.          Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
20.          Суди встановили, що між сторонами спору укладений публічний індивідуальний договір №   72210061 про надання послуги з постачання теплової енергії, за умовами якого обсяг спожитої у будинку послуги визначається як обсяг теплової енергії, спожитої в будинку за показаннями засобів вимірювальної техніки вузла (вузлів) комерційного обліку або розрахунково відповідно до Методики № 315.
21.          Суди також встановили, що система опалення нежитлового приміщення відповідача комбінована та складається з (1) приєднання від існуючої внутрішньої системи опалення житлового будинку; (2) локальних кондиціонерів та електричних конвекторів.
22.          Багатоквартирний житловий будинок, в якому розташовано нежитлове приміщення відповідача, обладнаний комерційним приладом обліку теплової енергії, а саме нежитлове приміщення обладнане власним розподільним приладом обліку теплової енергії.
23.          Спір між сторонами виник з приводу того, що позивач, керуючись Методикою № 315, розрахував обсяг теплової енергії до мінімальної частки середнього питомого споживання, оскільки за даними приладу обліку відповідача фактичне споживання теплової енергії у нежитловому приміщенні становило менше мінімальної частки середнього питомого споживання.
24.          Відповідач будує свою позицію на тому, що за даними розташованого в нежитловому приміщенні вузла розподільного обліку теплова енергія від загальної мережі протягом спірного періоду не споживалась, а опалення приміщення здійснювалось за допомогою локальних опалювальних приладів (кондиціонер та електричні конвектори). Отже, позивач безпідставно нарахував відповідачу плату за фактично не поставлену в приміщення теплову енергію.
25.          Суди обох інстанцій погодились з позицією позивача та констатували, що розрахунок обсягу фактично спожитої відповідачем теплової енергії ґрунтується на чинних нормативних документах, які врегульовують правовідносини з надання послуг з постачання теплової енергії.
26.          Верховний Суд погоджується з такими висновками судів, відхиляє доводи касаційної скарги та зазначає про таке.
27.          Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
28.          Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», згідно з пунктом 4 частини 2 статті 4 якого до повноважень центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, належать встановлення методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і з постачання та розподілу електричної енергії, а також послуги з управління побутовими відходами) у багатоквартирних будинках та інших будівлях, де налічуються два або більше споживачів.
29.          Відповідно до пунктів 5, 6 частини 2 статті 10 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» для споживачів, приміщення яких оснащені вузлами розподільного обліку, розподілене питоме споживання теплової енергії в розрахунку на 1 квадратний метр площі (1 кубічний метр об`єму) квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії, яка визначається згідно з методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства; обсяг теплової енергії, витраченої на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання, визначається за методикою розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг, затвердженою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства, та розподіляється між споживачами пропорційно до площі (об`єму) квартири (іншого нежитлового приміщення, яке є самостійним об`єктом нерухомого майна) або за рішенням співвласників будівлі - за іншим принципом, визначеним цією методикою.
30.          Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України відповідно до статті 10 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», пункту 4 частини 2 статті 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» наказом від 22.11.2018 № 315 затвердило Методику розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг (Методика № 315).
31.          Суди встановили, що система опалення приміщення відповідача комбінована та має підключення до внутрішньобудинкової системи опалення, тому для обліку теплової енергії у такому приміщенні застосовуються положення Методики №315.
32.          Відповідно до Методики № 315 для всіх споживачів будинку спочатку визначаються та розподіляються обсяги спожитої у будівлі теплової енергії на опалення місць загального користування (згідно пункт 2 розділу ІІІ Методики) (далі - МЗК) та функціонування внутрішньобудинкових систем опалення (пункт 2 розділу V Методики). 
33.          У житловому будинку по вул. Нижньодніпровська, 6 в м. Запоріжжі обсяги теплової енергії на МЗК визначаються як частка 12% від загальних обсягів споживання теплової енергії в розрахунковому періоді. Функціонування - 8 % від обсягу теплової енергії, спожитої в будівлі в січні місяці, попереднього опалювального періоду.
34.          Наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.12.2021 №358 внесено зміни до Методики № 315, згідно яких змінено механізм визначення обсягу теплової енергії на загально-будинкові потреби (далі - ЗБП) (пункт 8 розділу IV методики). У житловому будинку за адресою вул. Нижньодніпровська, 6 обсяги теплової енергії на ЗБП визначаються як частка 25% від загальних обсягів споживання теплової енергії в розрахунковому періоді.
35.          Згідно з пунктом 3 розділу ІІІ Методики № 315 для опалюваного приміщення, оснащеного приладом розподільного обліку теплової енергії, крім обсягу теплової енергії, визначеного на підставі його/їх показань, донараховується обсяг теплової енергії, якщо фактичне споживання теплової енергії у такому приміщенні менше мінімальної частки середнього питомого споживання, яка визначається відповідно до пунктів 1 - 3 розділу VI цієї Методики.
36.          Мінімальне питоме споживання теплової енергії в опалюваному приміщенні в розрахунку на 1 квадратний метр площі квартири (іншого приміщення) не може становити менше мінімальної частки питомого споживання теплової енергії. Середнє питоме споживання теплової енергії визначається згідно формули 30 (пункт 1 розділу VI Методики).
37.          Таким чином, споживачу у житловому будинку з власним розподільчим приладом обліку опалення нараховується ЗБП, а також Гкал, спожиті згідно власного приладу обліку або у разі, якщо Гкал по приладу менші, ніж мінімальна частка питомого споживання (50%), споживачу донараховується мінімальна частка.
38.          Суди попередніх інстанцій встановили, що загальна сума нарахувань за послугу постачання теплової енергії у приміщенні відповідача становила менше мінімальної частки питомого споживання, що і стало підставою для донарахування відповідачем спірних обсягів теплової енергії в порядку наведених вище положень Методики № 315 та умов договору.
39.          При цьому, як встановили суди, відповідач не спростував правомірність застосованого позивачем методу нарахувань за послугу з постачання теплової енергії у спірний період.  
40.          За таких обставин обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність правових підстав для задоволення первісного позову та, відповідно, відмову в задоволенні зустрічного позову відповідача у відповідній частині.
41.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 287 ГПК України, скаржник стверджує про неправильне застосування судами статті 19 Закону України «Про теплопостачання», яка закріплює основні принципи господарювання у сфері теплопостачання. Так, за змістом цієї норми діяльність у сфері теплопостачання може здійснюватись суб`єктами господарської діяльності у сфері теплопостачання всіх організаційно-правових форм та форм власності, зокрема, на основі договорів оренди, підряду, концесії, лізингу та інших договорів. Теплогенеруючі організації, які використовують різні технології виробництва теплової енергії, мають рівні права доступу на ринок теплової енергії. Споживач або суб`єкт теплоспоживання має право вибирати (змінювати) теплопостачальну організацію, якщо це технічно можливо. Теплогенеруюча організація має право постачати вироблену теплову енергію безпосередньо споживачу згідно з договором купівлі-продажу. У разі якщо така організація не є теплотранспортуючою, то теплотранспортуюча організація не має права відмовити теплогенеруючій організації у транспортуванні теплової енергії, якщо це дозволяють технічні можливості системи. Теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання споживача до теплової мережі. Споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. 
42.          Разом з тим, відповідач у касаційній скарзі не формулює, в чому саме полягає помилка судів у застосуванні згаданої правової норми саме до спірних правовідносин, а лише цитує окремі абзаци тексту постанови Верховного Суду від 03.04.2025 у справі № 920/37/24. 
43.          Верховний Суд вважає нерелевантним посилання скаржника на правові висновки Верховного Суду у справі № 920/37/24, за обставинами якої система опалення приміщення споживача була відключена від централізованої системи теплопостачання, що і стало підставою для відмови у задоволенні позову теплопостачальної організації про стягнення плати за послугу теплопостачання, яка технічно не могла бути надана споживачу.
44.          Натомість за обставинами справи, що переглядається, приміщення відповідача підключено до внутрішньобудинкової системи опалення, що обумовлює нарахування йому обсягів теплової енергії в порядку, встановленому наведеними вище нормами законодавства.
45.          Відтак здійснене судами попередніх інстанцій правозастосування не суперечить правовим висновкам Верховного Суду у справі № 920/37/24, а інший результат вирішення спору у цій справі є наслідком встановлення судами інших фактичних обставин у порівнянні зі справою, яка переглядається.
46.          Разом з тим Верховний Суд не враховує посилання відповідача на постанову від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц (у спорі про визнання договору поруки припиненим та частково недійсним), висновки у якій стосуються правовідносин, очевидно не подібних тим, що виникли між сторонами у справі, що переглядається.
47.          В обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 4 частини другої статті 287 ГПК України, відповідач послався на те, що суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази, не перевірили обґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку позовних вимог, не взяли до уваги відсутність в матеріалах справи доказів фактичного споживання відповідачем послуг теплопостачання.
48.          Верховний Суд зазначає про те, що доводи скаржника зводяться до підстави, передбаченої пунктом 1 частини 3статті 310 ГПК України, відповідно до якого підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу.
49.          Отже, умовою застосування пункту 1 частини 3 статті 310 ГПК України є висновок про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 287 цього Кодексу. Проте у цій справі заявлена скаржником підстава касаційного оскарження судових рішень, передбачена пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшла свого підтвердження.
50.          З огляду на необґрунтованість зазначеної у касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, Верховний Суд не бере до уваги посилання скаржника на пункт 1 частини третьої статті 310 цього Кодексу, а також на доводи, що стосуються порушення судами норм процесуального права, не встановлення фактичних обставин справи та не дослідження зібраних у справі доказів.
51.          Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 1, 4 частини 2 статті 287 ГПК України, не знайшли підтвердження під час здійснення касаційного провадження.
52.          Здійснюючи аналіз доводів касаційної скарги у співвідношенні до обраних відповідачем підстав касаційного оскарження, колегія суддів виходить з того, що ним не аргументовано необхідності забезпечити сталість і єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». Адже перегляд остаточного й обов`язкового до виконання рішення суду не може здійснюватися лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та ухвалення нового рішення у справі, адже повноваження Верховного Суду мають здійснюватися виключно для виправлення судових помилок і недоліків. Відхід від res judicate можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини, наявності яких у касаційній скарзі не зазначено й не обґрунтовано.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
53.          За змістом пункту 1 частини 1 статті 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
54.          Відповідно до частини 1 статті 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
55.          Враховуючи межі перегляду справи в касаційній інстанції, передбачені статтею   300 ГПК України, колегія суддів вважає, що викладені у касаційній скарзі доводи не отримали підтвердження під час касаційного провадження, в зв`язку з чим немає підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.
Розподіл судових витрат
56.          Судовий збір за подання касаційної скарги в порядку статті 129 ГПК України покладається на скаржника.
Керуючись статтями 300, 301, 306, 308, 309, 314, 315, 317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Данфіс» залишити без задоволення.
2. Постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30.07.2025 і рішення Господарського суду Запорізької області від 30.01.2025 у справі №   908/2311/24 залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                               Міщенко І. С.
Судді                                                                                                              Берднік І. С.
                                                                                                    Зуєв В. А.