ПОСТАНОВА                                             
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
15 вересня 2025 року
м. Київ
 
справа № 756/6408/24
провадження № 61-9976св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 , 
третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Стовба Аліна Віталіївна, на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня                     2024 року в складі судді Диби О. В. та постанову Київського апеляційного суду                            від 28 травня 2025 року в складі колегії суддів: Мостової Г. І., Березовенко Р. В., Лапчевської О. Ф. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дітей,

ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до                 ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_3 ,               ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з нею.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона з відповідачем проживала однією сім`єю, але у шлюбі сторони не перебували, мають двох дітей: доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_2 , які з травня 2024 року проживають разом з нею в орендованій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , та перебувають лише на її утриманні.
 
Зазначала, що вона спроможна забезпечувати дітей всім необхідним, має самостійний дохід і постійне місце проживання. Крім того, у її власності перебуває транспортний засіб марки «FIAT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , для комфортного пересування дітей.
 
Наміру перешкоджати відповідачу у здійсненні його прав та обов`язків щодо їх дітей вона не має наміру.
 
У липні 2024 року ОСОБА_2 подав до суду зустрічний позов до                        ОСОБА_1 , в якому просив суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з ним за місцем його проживання.
 
Зустрічний позов обґрунтовано тим, що він та ОСОБА_5 проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі, мають двох дітей: ОСОБА_3 та                     ОСОБА_4 .
 
З 30 травня 2024 року сторони припинили проживати однією сім`єю, однак домовленості щодо визначення місця проживання дітей між ними не досягнуто.
 
Зазначав, що ОСОБА_1 , не попередивши його, забрала дітей з їх звичного та комфортного середовища для проживання з нею в орендованій квартирі.
 
Позивач за зустрічним позовом вважав, що дотримуючись рівних прав батьків у вихованні дітей та з урахуванням інтересів, потреб та вікових особливостей дітей, доцільним буде визначити місце проживання старшої доньки ОСОБА_3 разом із ним, а місце проживання ОСОБА_4 разом з відповідачем за зустрічним позовом.
 
Необхідність проживання молодшої доньки з мамою, а старшої доньки з батьком, обґрунтовував таким:
- у молодшої доньки більш стійкий зв`язок з мамою, ніж у старшої. У той час, як між батьком та старшою донькою існує тісний емоційний зв`язок, довірливі стосунки та спільні інтереси (заняття настільним тенісом, походи у гори, музична школа за класом фортепіано та інше);
- діти мають різні характери. У старшої доньки є більша потреба в усамітнені, власній кімнаті, особливо враховуючи її вікові особливості, ця потреба дедалі більше буде відчутною;
- через це у дівчат постійно виникають сварки, які з кожним разом стають більш значущими та травмуючими для них обох, а особливо погано це впливає на психологічний стан саме ОСОБА_6 . Спілкування сестер не є дружнім, тому окреме проживання піде їм тільки на користь. При цьому, у них зберігається можливість спільно проводити час та спілкуватись;
- ОСОБА_6 є більш психологічно вразливою і для неї важливо наявність стабільності в родині, її місці проживанні, можливості займатись музикою та спілкуватися з домашнім улюбленцем. Проживання з батьком у звичному для неї середовищі буде краще відповідати потребам та забезпечувати стійкий психологічний стан.
 
Також звертав увагу на те, що активним вихованням ОСОБА_6 займається її бабуся (мама позивача за зустрічним позовом), яка проживає у сусідньому від нього будинку, водила її до музичної школу та їздила з нею на відпочинок. 
 
Такі особистісні характеристики позивача як стабільність, його стиль життя, матеріальний стан, досягнення на роботі також позитивно впливатимуть на виховання дитини і сприятимуть спокійній, стабільній обстановці у родині та формуванні позитивного прикладу для наслідування.
 
Також звертав увагу на те, що він має у власності чотирьохкімнатну квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 150,20 кв. м, в якій сторони проживали та у дітей була і є своя велика кімната, повністю під них облаштована. У цій квартирі мешкає домашній улюбленець дітей. Тобто саме житло позивача сприймається ОСОБА_6 як її звичайне і комфортне місце проживання, яке повністю облаштоване з урахуванням всіх її потреб.
Зазначав, що цей позов не обумовлений особистою прихильністю позивача до однієї з двох дочок, а зумовлений виключно інтересами та потребами обох дітей з дотриманням балансу й прав батьків на участь у вихованні та проживанні з дітьми.
 
Позивач за зустрічним позовом вважає, що окреме проживання дітей не виключає можливості і необхідності обох батьків приділяти увагу обом дітям та приймати активну участь в їх житті та вихованні.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Оболонський районний суд міста Києва рішенням від 04 грудня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив.
 
Визначив місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю ОСОБА_1 .
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі                             1 211,20 грн.
 
Позовні вимоги ОСОБА_2 залишив без задоволення.
 
Задовольняючі позовні вимоги ОСОБА_1 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , суд першої інстанції керувався тим, що відповідач не надав достатніх доказів на підтвердження того, що роздільне проживання малолітніх дітей буде відповідати їх найкращим інтересам. Крім того, врахувавши вік дітей, суд дійшов висновку, що їх найкращим інтересам буде відповідати саме спільне проживання з одним із батьків, про що і просить                     ОСОБА_1 . Суд відхилив посилання відповідача на більш високий рівень його фінансового забезпечення та наявність конфліктів між дітьми, зазначивши про те, що це не є достатньою підставою для задоволення зустрічних позовних вимог.
 
Київський апеляційний суд постановою від 28 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року - без змін.
 
Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу під час розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 75 750,00 грн.
 
Апеляційний суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції, а також зазначив, що ОСОБА_2 не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання ОСОБА_3 з ним та роз`єднання сестер матиме більш позитивний вплив на обох дітей.
 
Рішення суду першої інстанції апеляційний суд переглядав лише в частині визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а в іншій частині не переглядав, оскільки сторони у справі не оскаржували.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
01 серпня 2025 року адвокат ОСОБА_2 Стовба А. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду                         м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду                      від 28 травня 2025 року в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, не встановили всіх обставин справи. Суди не врахували висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, викладені у постанові від  04 липня 2024 року в справі № 361/1872/21, від 06 червня 2019 року в справі                      № 495/2106/17, від 03 лютого 2019 року в справі№ 215/4452/16, від 04 серпня                    2021 року в справі № 654/4307/19, від 18 грудня 2024 року в справі № 554/3981/22,                від 14 лютого 2019 року в справі 377/128/187, від 13 червня 2018 року в справі                           № 500/6325/17, від 04 липня 2018 року в справі № 496/4271/16-а, від 28 січня 2021 року в справі № 753/6498/15, від 26 липня 2021 року в справі № 638/15336/18, від 19 лютого                        2020 року в справі № 755/9215/15.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що у рішення апеляційного суду неправдиво відображено думки дитини, що є порушенням статті 89 ЦПК України та статті 171 СК України, а саме суд не зазначив те, що на питання з ким хоче проживати дитина, ОСОБА_6 двічі відповіла - «не знаю», що свідчить про те, що суд не надав належної оцінки думці дитини. 
 
Також апеляційний суд неправильно застосував норми статті 161 СК України, яка не містить жодного положення про необхідність оцінки критичності чи некритичності сімейної ситуації як умови визначення чи зміни місця проживання дитини. 
 
Суди не врахували висновок психолога Філюк О. О. від 27 січня 2025 року, в якому зазначено, що роздільне проживання ОСОБА_9 з її рідною сестрою ОСОБА_6 їй не зашкодить, оскільки у стосунках ОСОБА_9 з сестрою присутній страх та напруженість. Суди  порушили принцип змагальності сторін, а також залишили поза увагою те, що позивач ОСОБА_1 не спростувала жодного доказу та твердження відповідача, а навпаки фактично визнала обставини, наведені відповідачем, чим порушили норми частини першої статті 82, статті 89 ЦПК України. У зв`язку з чим, заявник вважає, що суди дійшли безпідставного висновку про залишення дітей з матір`ю за відсутності будь-яких доказів на підтвердження її правової позиції, без мотивованого заперечення доказів, наданих відповідачем, що є порушенням процесуального балансу.
 
Також звертає увагу, що суди не надали належної оцінки висновку органу опіки та піклування, а також доводам відповідача про його незаконність  та необґрунтованість, не врахували, що орган опіки під час складання висновку не досліджували особисті якості батьків, рівень прив`язаності дітей, особливості характерів та потреб дітей, не аналізував взаємодію між сестрами, наявність психологічних труднощів та не здійснювали опитування.
 
Крім того звертає увагу на те, що законодавство України не містить заборони, а суди, відповідно, мають можливість визначити роздільне проживання братів і сестер, за умови врахування інтересів дітей у кожному конкретному випадку. 
 
Суди не надали оцінки найкращих інтересів ОСОБА_6 та не зазначили, яким інтересам не відповідає проживання дитини з батьком.
 
Також заявник не погоджується з висновком суду апеляційної інстанції в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу.
Зазначає, що суд порушив критерії реальності та розумності, а також не врахував їх співмірність зі складністю справи.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою від 06 серпня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Оболонського районного суду міста Києва.
 
У серпні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому, посилаючись на безпідставність доводів касаційної скарги та на обґрунтованість і законність судових рішень, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.
 
Фактичні обставини справи, з`ясовані судами
 
ОСОБА_2 та   ОСОБА_1 є батьками   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а. с. 14, 15).
 
12 травня 2024 року ОСОБА_1 уклала договір найму нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 21).
 
ОСОБА_1 належить транспортний засіб марки «FIAT», 2016 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 (т. 1, а. с. 22).
 
Згідно з наказом про прийняття на роботу від 30 квітня 2024 року ОСОБА_1 прийнято на посаду фахівця з методів розширення ринку збуту (маркетолога) з                           01 травня 2024 року у ТОВ «Дека Контейнер» з окладом 9 000,00 грн (т. 1, а. с. 23).
 
ОСОБА_1 ознак психіатричних чи наркологічних захворювань не виявляє, що підтверджується довідками про проходження медичних оглядів (т. 1, а. с. 24).
 
Відповідно до довідок, виданих НВК «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей № 157 Оболонського району м. Києва» від 08 квітня 2024 року, ОСОБА_4 навчається у 2-Б класі НВК, а ОСОБА_3 навчається у 4-г класі НВК (т. 1, а. с. 25).
 
Відповідно до характеристики ОСОБА_4 , виданої НВК «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей» № 157 Оболонського району м. Києва» 16 квітня 2024 року, дитина зарекомендувала себе як здібна, розумна, старанна, працелюбна та самостійна, дружня та добра, гарно відноситься до однокласників, має серед них авторитет, бере активну участь у позаурочному житті класу, уважна, активна, допомагає товаришам, швидко запам`ятовує навчальний матеріал, має хороший фізичний та розумовий розвиток, високий рівень навчальних досягнень, добре розвинуте логічне мислення, любить читати. Мати ОСОБА_1 цікавиться навчанням дитини та відповідально ставиться до її виховання, регулярно тримає зв`язок з класним керівником, відвідує школу, бере активну участь у роботі батьківської громади класу (т. 1, а. с. 28).
 
Відповідно до характеристики ОСОБА_3 , виданої НВК «Спеціалізована школа І-ІІ ступенів - ліцей» №157 Оболонського району м. Києва» 16 квітня 2024 року, дитина зарекомендувала себе як старанна, здібна, активна, комунікабельна, має високі здібності з засвоєння навчального матеріалу, до уроків готується систематично, ввічлива, відповідальна, врівноважена, доброзичлива, наполеглива, справедлива, користується авторитетом серед однокласників. Мати ОСОБА_1 систематично контролює навчання дитини та відповідально ставиться до її виховання, регулярно відвідує батьківські збори, надає допомогу класному керівнику, виконує рекомендації вчителя (т. 1, а. с. 30).
 
Згідно з довідкою ТОВ «Центр сімейної медицини «МедЛайн» від 09 квітня 2024 року на дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_3 підписані декларації з лікарем Цвєтковою Л. Ф . Законний представник дітей - мати ОСОБА_1 , яка приймає участь у лікуванні, обстеженні та профілактиці дітей (т. 1, а. с. 31).
 
Відповідно до договору про надання освітніх послуг, укладених між ФОП ОСОБА_11 та ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 надаються послуги з навчання англійської мови (т. 1, а. с. 34-39).
 
ОСОБА_4 займається у гуртку «Акробатика» спортивної школи Jump Up, а ОСОБА_3 відвідує гурток «Комунікація» та шахи.
 
Внески за навчання дітей та відвідування гуртків, а також благодійні внески сплачує ОСОБА_1 , на підтвердження чого в матеріалах справи містяться відповідні докази (т. 1, а. с. 26, 27, 29, 32, 40-42, 44).
 
Відповідно до довідок, виданих АТ «ОТП Банк» від 02 травня 2024 року та від 06 травня 2024 року, ОСОБА_2 працює з 24 жовтня 2018 року в банку на посаді директора департаменту глобальних ринків. З 26 вересня 2022 року має посадовий оклад у розмірі 283 140,00 грн, усього за період з січня 2023 року до квітня 2024 року до видачі нараховано 4 040 430,21 грн (т. 1, а. с. 61, 62).
 
Відповідно до виписок з рахунку та квитанцій ОСОБА_2 регулярно та систематично переказував кошти на карткові рахунки позивача, що не заперечувалось позивачем під час розгляду справи, а також оплатив поїздку доньки ОСОБА_6 до Лондону (т. 1, а. с. 65-81, 111).
 
Відповідачу на праві власності належить: автомобіль марки «Тойота», реєстраційний номер НОМЕР_2 (т. 1, а. с. 94); чотирикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 (т. 1, а. с. 95); дві земельні ділянки у с. Забуччя Києво-Святошинського (зараз - Бучанського) району Київської області (т. 1, а. с. 96-99).
 
Згідно з характеристикою АТ «ОТП Банк» ОСОБА_2 виконував та перевиконував планові показники підрозділу, впроваджував нові продукти банку, зарекомендував себе як уважний, дисциплінований, цілеспрямований, відповідальний та кваліфікований працівник, неодноразово отримував високу оцінку від керівництва банку та від материнської компанії групи ОТП, користується високим рівнем довіри у колег, керівництва та клієнтів (т. 1, а. с. 100, 101).
 
Відповідно до довідки про проходження медичних оглядів ОСОБА_2 ознак психіатричних чи наркологічних захворювань не виявляє (т. 1, а. с. 102).
 
Згідно з наданого ОСОБА_2 висновку психолога приватної практики                             Філюк О. О. від 07 червня 2024 року рівень інтелектуального та психічного розвитку ОСОБА_3 відповідає віковій нормі, вона здатна самостійно описувати дії та події, які відбуваються з нею. У структурі характеру дитини переважає орієнтованість на відповідність соціально схвалюваним нормам, дисциплінованість, емоційна вразливість, інтровертність, схильність до приховування власних переживань, висока компромісність, комунікабельність, відсутність конфліктності, орієнтованість на успіх, у важливих для неї сферах життя, потреба в стабільних умовах життя, емоційному комфорті, відчутті захищеності. Емоційний стан напружений, пригнічений, уникає прояву емоцій та розмов про події, що відбуваються у родині, відмовляється надавати їм оцінку, намагається ігнорувати їх. Відношення до матері та батька характеризується наявністю особистісної та емоційної прив`язаності, позитивно сприймає обох батьків, досі сприймає батьківське подружжя як єдине ціле і відчуває себе його частиною, бажає відновлення повної сім`ї, проявляє прихильність до обох батьків (т. 1, а. с. 103-108).
 
Згідно з висновком Оболонської РДА в м. Києві як органу опіки та піклування                          від 11 вересня 2024 року № 104-7066 щодо визначення місця проживання дітей, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 (т. 1,                             а. с. 141-143).
 
Відповідно до наданого ОСОБА_2 під час розгляду справи судом апеляційної інстанції висновку психолога приватної практики Філюк О. О. від 27 січня 2025 року на момент проведення обстеження рівень інтелектуального та психічного розвитку ОСОБА_4 відповідає віковій нормі. Вона здатна самостійно описувати дії, події, які відбуваються з нею. У структурі характеру ОСОБА_4 переважають орієнтованість на відповідність соціально схвалюваним нормам, емоційна вразливість, екстравертність, комунікабельність, відсутність конфліктності, висока компромісність, схильність до приховування власних переживань, потреба в стабільних умовах життя, емоційному комфорті, відчутті захищеності. Емоційний стан ОСОБА_9 позитивний, вона поводиться бадьоро та жваво. ОСОБА_9 розповідає про події, що відбуваються в родині, але відмовляється надавати їм оцінку, намагається ігнорувати їх. На момент дослідження відношення ОСОБА_14 до матері і батька характеризується наявністю особистісної та емоційної привабливості, у свідомості вона позитивно сприймає обох батьків як людей, що задовольняють її потреби у відчутті стабільності, опори. Батька вона вважає «головним» у родині, тим, хто забезпечує їх (дітей) матеріально, матір - «доброю». ОСОБА_9 надає перевагу контактам з матір`ю, хоча досі сприймає батьківське подружжя як єдине ціле і відчуває себе його частиною. Бажає спілкування з обома батьками. У стосунках з сестрою ОСОБА_6 присутня напруженість, страх. ОСОБА_9 уникає контактів з сестрою, каже, що не любить залишатись з нею вдвох, вказує, що сестра може її бити.
 
Відсутні підстави вважати, що роздільне проживання ОСОБА_14 з її рідною сестрою ОСОБА_16 зашкодить інтересам ОСОБА_9 , при умові забезпечення регулярного спілкування та зустрічей сестер. Регулярне перебування ОСОБА_9 в стані «підлеглої» можна було б вважати нормальним, якби обидві сестри почувалися комфортно, але ОСОБА_9 зазначає, що страждає від стану «завжди молодшої, завжди підпорядкованої» і висловлює бажання проявляти лідерство, приймати рішення, брати на себе відповідальність. Така ситуація може обмежувати розвиток самостійності ОСОБА_9 , створювати відчуття, що її думка менш значуща, формувати у неї залежність від думки інших, знижувати самооцінку, обмежувати реалізацію лідерських якостей та можливості навчитися приймати рішення (т. 2,                        а. с. 20-28).
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права
Межами касаційного перегляду справи є правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в частині вирішення позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не оскаржуються, а тому згідно з вимогами   статті 400 ЦПК України не переглядаються в касаційному порядку.
Під час оцінки доводів касаційної скарги Верховний Суд керується положеннями Конвенції про права дитини (далі - Конвенція), Сімейним кодексом України (далі - СК України), Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими правовими актами.
У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
У статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції передбачено, що держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.
У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).
Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), які стосуються застосування статті 8 Конвенції.
У рішенні ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
У рішенні ЄСПЛ «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року зазначено, що під час визначення найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз релевантної практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахувати найкращі інтереси дитини, встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини.
Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів.
Нормами статті 19 СК України встановлено, що під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Крім того, колегія суддів наголошує, що дитина є суб`єктом права і незважаючи на вікову категорію, неповну цивільну дієздатність, має певний обсяг прав. Одними з основних її прав є право висловлювати свою думку та право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя.
Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана під час вирішення між батьками спору, зокрема, щодо її місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватися, особливо під час вирішення питань, які безпосередньо її стосуються.
Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.
Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і гарантує, що інтереси дітей захищені. Належна увага повинна приділятися поглядам та думці дитини згідно з її віком і зрілістю.
Закріплення вказаними вище міжнародними документами та актами внутрішнього законодавства України право дитини бути почутою передбачає, що думка дитини повинна враховуватися під час вирішення питань, які її безпосередньо стосуються. Разом із тим згода дитини на проживання з одним із батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не відповідає та не захищає права та інтереси дитини, передбачені Конвенцією.
Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
У постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року в справі № 727/3856/18 наголошено, що згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати та сприяти захисту прав та інтересів дитини.
Суд має враховувати висловлену думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 20 вересня 2021 року в справі                          № 350/1696/19 (провадження № 61-19589св20).
Касаційний суд вже зазначав, що:
- якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер (пункт 65 постанови Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 569/22963/21 (провадження                           № 61-12563св22));
- хоча суд не позбавлений можливості визначити роздільне місце проживання братів і сестер з обома батьками, однак головне в цьому - не порушити для дитини відчуття стабільності та спокою і врахувати якнайкращі її інтереси (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 липня 2024 року в справі № 361/1872/21 (провадження № 61-18120св23), на яку зокрема посилається заявник в касаційній скарзі);
- під час визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2024 року в справі № 127/9377/21 (провадження № 61-9677св24)).
Касаційний суд вже зазначав, що способом захисту може бути пред`явлення позову про зміну місця проживання малолітньої особи, яке визначене рішенням суду. Тобто, зокрема, в разі зміни обставин, пов`язаних із віком дитини, або коли вже є рішення суду про визначення місця проживання дитини, яке не виконане як мати дитини, так і батько не позбавлені можливості звернутися з позовом про зміну місця проживання дитини (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 вересня 2024 року в справі № 754/1447/23 (провадження № 61-6119св24)).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, суди встановили:
- між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання ОСОБА_3 ,                    ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , зокрема просила суд визначити місце проживання ОСОБА_6 разом з нею та її сестрою ОСОБА_9 ;
- звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив суд визначити місце проживання ОСОБА_6 з ним;
- висновком органу опіки та піклування Оболонської районної державної адміністрації м. Києва від 11 вересня 2024 року № 104-7066 вирішено за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_1 ;
- під час розгляду справи апеляційний суд у присутності психологів заслухав думку ОСОБА_6 , яка надала адекватні та вичерпні відповіді на питання суду, з яких суд встановив, що обставини, на які посилається ОСОБА_2 про більшу прихильність її матері до молодшої доньки та недружні відносини між дітьми, ОСОБА_6 так не сприймаються, вона не вважає, що її ображають у сім`ї чи обділяють увагою та любов`ю;
- сторони мають постійне місце проживання в одному населеному пункті -                                     у м. Києві. ОСОБА_1 проживає в орендованій квартирі, а ОСОБА_2 - у власній квартирі. Квартири сторін знаходяться недалеко одна від одної. Після припинення сторін спільного проживання склався певний порядок життєвого укладу їх та їх дітей: діти проживають разом із матір`ю, батько водить доньку до музичної школи, відсутні відомості щодо перешкоджання матері у спілкуванні дітей з батьком;
- ОСОБА_2 не надав доказів на підтвердження того, що проживання ОСОБА_6 з матір`ю суперечитиме найкращому забезпеченню інтересів дитини, а суди не встановили обставин, які б давали підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком матиме більш позитивний вплив на дитину, ніж залишення їх проживати разом із матір`ю та молодшою сестрою;
- крім того, ОСОБА_2 не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання ОСОБА_6 з ним та роз`єднання сестер матиме більш позитивний вплив на обох дітей;
- під час задоволенні позову матері про визначення місця проживання дітей з нею, суди прийняли до уваги ставлення кожного з батьків до дітей, а також те, що житлово-побутові умови для проживання і їх розвитку, які створені матір`ю, є належними, відсутні будь-які обставини, які б давали підстави для висновку про негативний вплив матері на дітей, вчинення нею будь-яких дій, які суперечили б інтересам дітей чи порушили їх право на спілкування з батьком.
За таких обставин, у контексті першочергового врахування інтересів дитини ОСОБА_6 , які переважають над інтересами батьків, врахувавши вік дитини, психологічний стан та особливості фізичного розвитку, права та інтереси на гармонійний розвиток та належне виховання, встановивши, що для якнайкращого забезпечення інтересів дитини визначення її місця проживання з матір`ю відповідатиме її інтересам, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання ОСОБА_6 з матір`ю та відсутність підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 про визначення місця проживання ОСОБА_6 разом з батьком.
Аргумент касаційної скарги про те, що суди не здійснили належної оцінки думки малолітньої дитини ОСОБА_6 , а також не врахували те, що дитина не надала чіткої відповіді про те, що бажає проживати з матір`ю, колегія суддів не бере до уваги,  оскільки суд приділив належну увагу поясненням малолітньої дочки сторін, наданим нею у судовому засіданні, про що навів відповідні мотиви у оскаржуваному судовому рішенні. 
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, так як думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через свій вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї. Не надання відповіді на питання суду з ким ОСОБА_6 хоче проживати не є абсолютною для суду, суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси.
Верховний Суд вважає, що суд апеляційної інстанції під час прийняття постанови врахував найкращі інтереси ОСОБА_6 , з урахуванням встановлених судами обставинами справи. Для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю та сестрою відповідатиме її інтересам.
На час ухвалення оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин, які давали би підстави для висновку, що визначення місця проживання дитини з батьком буде мати більш позитивний вплив на дитину, ніж визначення місця проживання дитини з матір`ю. Крім того, позивач за зустрічним позовом не довів те, що роз`єднання сестер матиме більш позитивний вплив на обох дітей.
Доводи касаційної скарги про те, що законодавство України не містить заборони, а суди, відповідно, мають можливість визначити роздільне проживання дітей, за умови врахування їх інтересів у кожному конкретному випадку, колегія суддів не заперечує.
Однак, Верховний Суд звертає увагу на те, що під час визначення роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами / сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам / сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшою сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо.
Колегія суддів, погоджуючись з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про визначення місця проживання ОСОБА_6 разом із сестрою, враховує вік дітей, маленьку різницю у їх віці, яка становить лише два роки, а також те, що діти завжди проживали разом, і не проживали окремо одна від одної. 
У зв`язку з чим вважає вимоги ОСОБА_2 про наявність підстав для роз`єднання дітей помилковими та такими, які не відповідають їх інтересам.
Також помилковими є посилання в касаційній скарзі на висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 27 листопада 2024 року в справі №  127/9377/21 (провадження № 61-9677св24), в якому касаційний суд погодився з висновками судів про визначення місяця проживання дочки з матір`ю, а сина з батьком, з огляду на таке.
Так у зазначеній справі, ухвалюючи рішення про визначення роздільного місця проживання дітей, касаційний суд керувався  винятковими обставинами, що склалися у цій справі, зокрема, врахував різницю у віці між дітьми (5 років), їх прихильність до кожного з батьків, бажання сина повернутися в Україну, фактичне окреме проживання дітей до моменту їх тимчасового виїзду з матір`ю до Республіки Польща.
У справі, яка переглядається, таких обставин не встановлено. 
Колегія суддів звертає увагу, що батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у її житті та розвитку, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати.
Разом із цим, колегія суддів наголошує, що батьки мають налагодити співпрацю з метою забезпечення належного контакту між кожним із них з дітьми, а також між сестрами, встановлення можливості спілкування та спільного проведення часу. При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дітей.
Доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, що зазначені заявником у касаційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки за встановлених у справі обставин, висновки судів не суперечать наведеним висновкам Верховного Суду.
Визначаючи подібність правовідносин, Верховний Суд враховує правовий висновок, викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20), від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21), згідно з якими на предмет подібності необхідно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, тоді подібність необхідно також визначати за суб`єктним та об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
З урахуванням викладеного доводи касаційної скарги про неврахування судами висновків щодо застосування норм матеріального й процесуального права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, які зазначені в касаційній скарзі є необґрунтованими, оскільки висновки судів першої та апеляційної інстанцій не суперечать зазначеним заявником висновкам Верховного Суду.
Також колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про те, що суди  порушили принцип змагальності сторін та залишили поза увагою, що                              ОСОБА_1 не спростувала жодного доказу та твердження відповідача, а також не надала доказів  на підтвердження її правової позиції, оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи.
Інші доводи касаційної скарги переважно спрямовані на необхідність Верховному Суду здійснити переоцінку доказів у справі, що виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції, визначені статтею 400 ЦПК України.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                     № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Враховуючи межі касаційного оскарження, визначені доводами касаційної скарги, Верховний Суд не знаходить підстав для того, щоб вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскарженій частині такими, що прийняті з порушення норм матеріального і процесуального права.
Висновок місцевого суду в частині визначення місця проживання ОСОБА_6 , з яким також погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, відповідає якнайкращим інтересам дитини, які, є пріоритетними, та зроблений на підставі належним чином досліджених наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, із наданням їм відповідної оцінки.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень (рішення у справі «Пономарьов проти України»).
Щодо оскарження постанови апеляційного суду в частині стягнення з                   ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судових витрат на правову допомогу.
Частина перша статті 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
 
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої цієї статті).
Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).
Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).
Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
 
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України); 3) розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічну правову позицію викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі                          № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження                                       № 61-21442св19), від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 (провадження                           № 61-22131св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16 (провадження                         № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження                       № 61-44217св18), від 15 червня 2021 року у справі № 159/5837/19 (провадження                           № 61-10459св20), від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження                      № 61-3157св21).
Указана судова практика є сталою й незмінною.
Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Новікова О. О. просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу під час розгляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 75 750,00 грн.
На підтвердження факту понесення витрат на правничу допомогу суду надано:
- копію договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2024 року № 15;
- копію договору про надання правової допомоги від 21 травня 2025 року № 12/15;
- копію додатку № 4 від 30 січня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 04 квітня 2024 року;
- копію додатку № 1 до основного договору від 21 травня 2025 року № 12/15;
- копії актів про виконання робіт з надання правової допомоги від 25 березня                         2025 року та від 26 травня 2025 року;
- копії платіжних інструкцій.
Відповідно до пунктів 2.1, 2.2 додатку № 4 до договору про надання правової допомоги сторони встановили наступний розмір грошової винагороди: гонорар у розмірі 51 750,00 грн, який сплачується протягом одного банківського дня з дати укладення додатку 4; гонорар у розмірі 12 000,00 грн за судове засідання, яка сплачується                  21 березня 2025 року включно.
Згідно з актом про виконання робіт від 25 березня 2025 року Адвокатським бюро «Ольги Новікової» надано ОСОБА_1 такі послуги: ознайомлення з матеріалами апеляційної скарги, подання відзиву на апеляційну скаргу, участь в одному судовому засіданні, на загальну суму 63 750,00 грн.
Відповідно до акта про виконання робіт від 26 травня 2025 року Адвокатським бюро «Ольги Новікової» надано ОСОБА_1 такі послуги: участь у судовому засіданні 28 травня 2025 року, вартістю 12 000,00 грн.
ОСОБА_2 та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення заяви позивача за первісним позовом про відшкодування витрат на правову допомогу.
Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження                               № 12-171гс19).
У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження                                        № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме:                             як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15 (провадження № 14-382цс19) зазначено, що загальні заперечення щодо заяви про розподіл витрат на правничу допомогу не можуть бути правовою підставою для зменшення розміру цих витрат, так як принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. 
Тому під час вирішення питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
Отже, дослідивши надані представником позивача за первісним позовом докази щодо понесених процесуальних витрат під час розгляду справи судом апеляційної інстанції і надавши їм належну оцінку, врахувавши результат розгляду справи по суті, аргументи заперечення представника відповідача за первісним позовом, а також оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи; часом, витраченим адвокатами на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатами послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення указаних витрат у заявленому розмірі.
Колегія суддів погоджується з такими висновками апеляційного суду. 
Доводи касаційної скарги про те, що суд порушив критерії реальності та розумності, а також не врахував їх співмірність зі складністю справи, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки ОСОБА_2 не подав до апеляційного суду клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу, а лише заперечував їх стягнення під час судових дебатів у суді апеляційної інстанції, при цьому не навів обґрунтованих мотивів їх неспівмірності зі складністю справи та виконаних робіт. Таким чином, апеляційний суд зробив правильний висновок про задоволення заяви ОСОБА_1 та стягнення на її користь з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу в розмірі                 75 750,00 грн.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , подану адвокатом Стовбою Аліною Віталіївною, залишити без задоволення.
Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 травня 2025 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                       Є. В. Петров
 
А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко