Постанова 
Іменем України
 
22 жовтня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 722/1520/23
провадження № 61-9018св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
суддів: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року в складі колегії суддів: Одинака О. О., Лисака І. Н., Половінкіної Н. Ю.,
 
Історія справи
Короткий зміст позову
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів та стягнення грошових коштів.
 
Позовна заява мотивована тим, що 05 грудня 2015 року позивачем передано ОСОБА_2 у позику грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12 % річних. 06 травня 2016 року позивачем передано відповідачці у позику грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних.
 
Позивач зазначав, що договори позики у письмовій формі не укладалися. Під час передачі даних грошових коштів позивач діяв під впливом обману, оскільки відповідачка не мала наміру їх повернути і саме тому відмовилася від складання письмового договору (надання розписки) на підтвердження укладених договорів позики. Однак, свою відмову у складанні письмових договорів (наданні розписок) відповідачка під час отримання грошових коштів мотивувала своєю репутацією, посадою та особистими зв`язками, а також переконуючи позивача, що борг буде повернуто на його першу вимогу і без укладення договору у письмовій формі (наданні письмових розписок).
 
Після отримання вищезазначених грошових коштів і до квітня 2018 року ОСОБА_2 особисто сплачувала позивачу відсотки за користування отриманими грошовими коштами. Однак, після весілля доньки відповідачки ОСОБА_2 припинила сплату відсотків за користування грошовими коштами отриманими від позивача та почала уникати будь-якого спілкування з ним.
 
27 липня 2020 року позивач звернувся до ОСОБА_2 з вимогою про повернення боргу. Між ними у присутності матері позивача відбулася розмова, під час якої відповідачка підтвердила обставину отримання нею позик на суму 10 000 дол. США та зобов`язалась повернути грошові кошти 30 липня 2020 року. Дана розмова була записана особисто позивачем на його мобільний телефон.
 
30 липня 2020 року борг позивачу повернуто не було, тому 03 серпня 2020 року між ними у присутності матері позивача відбулася розмова, в якій відповідачка знову підтвердила обставину отримання нею грошових коштів та сплату відсотків. При цьому, особисто передала позивачу 1 100 дол. США, як відсотки за користування грошовими коштами за період з квітня 2018 року по 2020 рік. Дана розмова також була записана особисто позивачем на його мобільний телефон.
 
31 липня 2020 року позивач подав до ГУНП в Чернівецькій області заяву про внесення відомостей до ЄРДР з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 та погроз її чоловіка (зареєстрована 07 серпня 2020 року до інформаційно-телекомунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» в Сокирянському відділі поліції за № 2597).
 
З відповіді ГУНП в Чернівецькій області від 14 серпня 2020 року № 3-64/123/02/44-20  вбачається, що в ході перевірки було встановлено, що з 2015 року позивач добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті на загальну суму 10 000 дол. США. При цьому жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося. Крім того, з довідки про перевірку по факту звернення ОСОБА_1 від 07 серпня 2020 року ITC ІПНП №2597, складеної 11 серпня 2020 року старшим ДОП СП Сокирянського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції С. Матковським, вбачається, що вказаним працівником поліції було встановлено наступні обставини: «... починаючи з грудня 2015 року ОСОБА_1 добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті, які склали в сумі 10 000 дол. США. При цьому жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося, умови повернення коштів не встановлено. Декілька разів ОСОБА_2 надавала ОСОБА_1 відсоток за користування грошима, однак із 2018 року припинила виплату коштів. 27 липня 2020 року ОСОБА_2 пообіцяла, що до 30 липня 2020 року поверне частину боргу, однак своєї обіцянки не дотримала. 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 повернула частину боргу в сумі 1 100 дол. США ОСОБА_1 . Також ОСОБА_1 повідомив, що 28 липня 2020 року на його мобільний телефон зателефонував ОСОБА_4 та в телефонній розмові почав погрожувати йому фізичною розправою, але реальних дій щодо здійснення своїх намірів не мав».
 
Позивач зазначав, що 27 липня 2020 року між сторонами було визначено остаточну дату повернення боргу ОСОБА_2 - 30 липня 2020 року та 03 серпня 2020 року.
 
Відповідачкою було повернуто позивачу ОСОБА_1 1 100 дол. США, в рахунок погашення заборгованості зі сплати відсотків за користування позикою за період з квітня 2018 року по 2020 рік.
 
Позивач вважав, що має право на стягнення з відповідачки 3% річних від простроченої суми, що становить на дату подання позову до суду 900,48 дол. США виходячи з наступного розрахунку: 
за період з 02 серпня 2020 року по 31 грудня 2020 року - 10 000 дол. США х 3% : 100% х 152днів : 366 днів у році = 124,59 дол. США; 
за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - 10 000 дол. США х 3% : 100% х 365 днів : 365 днів у році = 300 дол. США; 
за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - 10 000 дол. США х 3% : 100% х 365 днів : 365 днів у році = 300 дол. США;
за період з 01 січня 2023 року по 02 серпня 2023 року - 10 000 дол. США х 3% : 100% х 214 днів : 365 днів у році = 175,89 дол. США.
 
Таким чином, з відповідачки ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США, а також 3 % річних нарахованих на основну суму боргу у дол. США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення. При цьому, оскільки відповідачка відмовлялася укладати договори позики у письмовій формі (надавати розписки) на підтвердження фактів передачі грошових коштів, враховуючи неефективність процедури звернення позивача до правоохоронних органів щодо протиправних дій відповідачки, доцільним та ефективним способом захисту його порушених майнових прав є заявлення позовних вимог про встановлення фактів передачі 15 грудня 2015 року та 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі по 5 000 дол. США ОСОБА_2 та користування ними без оформлення письмових договорів, а також стягнення з відповідачки на користь позивача отриманих нею грошових коштів у сумі 10 000 дол. США та 3 % річних нарахованих на дану суму в дол. США, починаючи з 02 серпня 2020 року і по дату фактичного виконання судового рішення.
 
Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання цього спору, а також 12 липня 2023 року на адресу відповідачки ОСОБА_2 була направлена письмова досудова вимога, яка отримана особисто нею 13 липня 2023 року.
 
ОСОБА_1 просив:
встановити факт передачі 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;
встановити факт передачі 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;
стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США, а також 3% річних нарахованих на цю суму в дол. США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату фактичного виконання судового рішення та понесені ним судові витрати у розмірі 9 986,30 грн.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області в складі судді Суського О. І. від 17 березня 2025 року:
позов ОСОБА_1 задоволено;
встановлено факт передачі 15 грудня 2015 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5 000 дол. США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;
встановлено факт передачі 06 травня 2016 року ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 5000 дол. США ОСОБА_2 у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору;
стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 10 000 дол. США, а також 3% річних нарахованих на дану суму в дол. США, починаючи з 02 серпня 2020 року по дату постановлення судового рішення;
вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що
повернення боргу без розписки є складним процесом, особливо коли відсутні письмові докази про існування зобов`язання. Доказами при стягненні боргу без розписки можуть бути: листування та переписки сторін; голосові повідомлення та записані розмови; покази свідків; звернення до поліції тощо;
так судом було досліджено досудову вимогу про повернення боргу у розмірі 10 000 дол. США в строк до 28 липня 2023 року, та внаслідок незаконних дій відповідача, позивачем будуть понесені судові витрати, а саме сплата судового збору та витрати на правову допомогу. Із дослідженого судом речового доказу, а саме мобільного телефону Galaxy J17 , номер моделі SM-J730F, серійний номер НОМЕР_2 та відтворено звукозаписи розмов між позивачем та відповідачем записаних 27 липня 2020 року та 30 липня 2020 року, дані розмови були також підтверджені допитаними свідками по цій справі. Враховуючи встановлені під час судового розгляду обставини та відповідні їм правовідносини, суд дійшов висновку, що відповідач не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування позовних вимог позивача. Таким чином, при зверненні до суду з позовом, саме на позивача покладається обов`язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог;
враховуючи аналіз вказаних норм законодавства суд обґрунтовано взяв до уваги заяву позивача про внесення відомостей до ЄДДР, довідку перевірки по факту звернення позивача ІТС ІПНП № 2597 від 07 серпня 2020 року, досудову вимогу, пояснення свідків, а також звукозапис розмов з особистого мобільного телефону ОСОБА_1 та на підставі них встановив факт існування спірних правовідносин;
судом встановлено, що відповідач свої зобов`язання не виконав, а тому за вимогою позивача суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача суму грошових коштів в розмірі 10 000 дол. США та встановити факт їх передачі відповідачу ОСОБА_2 15 грудня 2015 року та 06 травня 2016 року.  Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству;
щодо стягнення 3% річних від простроченої суми боргу, суд зазначив, що згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. При обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає саме зазначена сума. Позовні вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми заборгованості є законними та обґрунтованими і підлягають задоволенню з урахуванням розрахунків здійснених позивачем в сумі 900,48 дол. США.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено; 
рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 17 березня 2025 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовлено;
змінено розподіл судових витрат;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 4 783,56 грн;
стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 15 000 грн. 
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:
підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (пункт перший частини другої статті 11 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі (пункт 5 частини другої статті 16 ЦК України);
згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику;
за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Такі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2789цс16 та підтримані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року в справі № 369/11450/19 (провадження № 61-10412св21) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17. Підстав відступити від таких висновків Верховний Суд не встановив»;
принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див.: пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц);
як на підставу позову ОСОБА_1 вказував на те, що між сторонами у справі було укладено усний договір позики, згідно якого позивач 15 грудня 2015 року на прохання ОСОБА_2 передав їй грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних, а остання прийняла ці кошти. 06 травня 2016 року було укладено другий усний договір позики, згідно якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 5000 доларів США з встановленням процентів від суми позики у розмірі 12% річних, а остання прийняла ці кошти.
частина 2 статті 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Разом з цим, позивачем суду не було надано письмового договору позики, укладеного з відповідачкою або розписку відповідачки про отримання грошових коштів з обов`язком їх повернути у погоджений сторонами строк чи інший письмовий доказ. Отже, позивачем не надано суду будь-якого письмового доказу, який би достовірно підтверджував факт укладання між ним та відповідачкою договору позики, а також який містив би умови отримання ОСОБА_2 грошових коштів у борг із зобов`язанням їх повернення;
з оскаржуваного рішення, вбачається, що факт існування між сторонами спірних правовідносин суд першої інстанції встановив на підставі заяви позивача про внесення відомостей до ЄРДР, довідки перевірки по факту звернення позивача ІТС ІПНП №2597 від 07 серпня 2020 року, досудової вимоги, пояснень свідків та звукозапису розмов з особистого мобільного телефону позивача. Колегія суддів надаючи оцінку зазначеним доказам виходить із наступного;
як вбачається з заяви ОСОБА_1 від 31 липня 2020 року до ГУНП в Чернівецькій області остання була зареєстрована 07 серпня 2020 року в ІПНП в Сокирянському ВП за № 2597 та згідно листа ГУНП в Чернівецькій області від 14 серпня 2020 року N?3-64/123/02/44-20, було проведено перевірку за фактом звернення позивача та встановлено відсутність в події ознак кримінального правопорушення. Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України лише вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Такого судового рішення матеріали справи не містять, а тому вказані вище докази стосовно звернення позивача до правоохоронних органів як кожен окремо, так і в своїй сукупності, не дають змоги встановити факт наявності між сторонами правовідносин, які випливають із договору позики, отже є неналежними. В зв`язку з цим, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що матеріали вказаного кримінального провадження свідчать про укладення договору позики між сторонами, оскільки, за заявою позивача, не було відкрито кримінальне провадження;
також колегія суддів, погодилася з доводами апеляційної скарги проте, що досудова вимога є неналежним доказом укладення між сторонами договору позики, оскільки на її підставі не можна встановити, чи дійсно між сторонами були укладені договори позики та чи відбулася передача грошових коштів у сумі, про яку зазначає позивач. Вказана вимога свідчить лише про особисте суб`єктивне волевиявлення позивача та не підтверджує будь-якого обов`язку відповідачки з повернення грошових коштів;
доводи апеляційної скарги проте, що суд першої інстанції не врахував, що свідок ОСОБА_5 є дружиною позивача, а ОСОБА_6 - матір`ю позивача, а отже близькими родичами останнього та прямо заінтересованими у результаті справи особами, які надали суду покази аналогічні змісту позовної заяви, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Отже, показання свідків у цій справі є недопустимим доказом. У своїх висновках суд апеляційної інстанції керується тим, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт укладення договору позики та виконання зобов`язання за таким договором, а тому суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку в цій частині. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18);
під час розгляду справи судом першої інстанції було досліджено речовий доказ, а саме мобільний телефон Galaxy J17 , номер моделі SM-J730F, серійний номер НОМЕР_2 . Суд відтворив звукозаписи, з яких встановив, що на них зафіксовані розмови між позивачем та відповідачкою, які мали місце 27 липня 2020 року та 30 липня 2020 року. Статтею 218 ЦК України встановлено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Колегія суддів вважає, що досліджений речовий доказ та звукозаписи на ньому є недопустимими доказами, оскільки висновок суду першої інстанції про те, що на звукозаписі зафіксовано розмову саме позивача та відповідачки, є припущенням суду. Разом з цим доказування не може ґрунтуватися на припущеннях;
колегія суддів зробила висновок про недоведеність позивачем його права вимоги до відповідачки та наявності у останньої зобов`язання з повернення грошових коштів переданих у позику. З урахуванням встановлених апеляційним судом обставин справи колегія суддів враховує, що приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Верховний Суд у постанові від 08 квітня 2020 року у справі № 761/310/17 (провадження № 61-15840св18), на яку міститься посилання в апеляційній скарзі, дійшов висновку, що у ситуації, коли позивач не довів права на позов у матеріально-правому сенсі, суд не вправі робити висновок по суті позовних вимог про правомірність або неправомірність дій відповідача, чинність або дійсність укладеного правочину тощо. Отже, в межах заявлених позовних вимог, встановивши, що позивач не довів наявності у нього порушеного права, у задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності порушення цивільних прав та законних інтересів позивача. У постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2040/20 Верховний Суд вказав на те, що відсутність (недоведеність) порушеного або оспорюваного права позивача є самостійною підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Оскільки суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з підстав відсутності (недоведеності) порушеного права позивача, що є самостійною підставою для відмови в позові, немає необхідності надавати оцінку усім доводам апеляційної скарги. Рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позові;
з квитанції № 6934-5052-4576-0139 від 23 квітня 2025 року вбачається, що ОСОБА_2 за подання апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 4 783,56 грн. Отже, судовий збір у вказаному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 ;
також за результатами розгляду цієї справи у суді апеляційної інстанції підлягають розподілу понесені ОСОБА_2 судові витрати на правничу допомогу. З наданих до суду документів вбачається, що правова допомога відповідачці у суді апеляційної інстанції надавалася адвокатом Поляком П. П. на підставі договору про надання правничої допомоги від 18 липня 2023 року та ордеру серії СЕ № 1105789 від 27 лютого 2025 року. Разом із апеляційною скаргою подано розрахунок вартості послуг, наданих у зв`язку із розглядом справи та акт виконання робіт за договором про надання правової допомоги від 13 квітня 2025 року, з якого слідує, що понесені витрати на правову допомогу становлять 15 000 грн. Також адвокатом Поляком П. П. на підтвердження понесених відповідачкою витрат на правничу допомогу подано квитанції до прибуткового касового ордеру від 14 квітня 2025 року та від 23 квітня 2025 року про оплату 10 000 грн та 5 000 грн за надані послуги з правничої допомоги відповідно;
представником позивача 05 травня 2025 року подано відзив на апеляційну скаргу, в якому відсутні заперечення щодо розміру витрат на оплату професійної правничої допомоги понесених відповідачкою;
зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог щодо співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене, колегія суддів зробила висновок, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, у сумі 15 000 грн.
 
Аргументи учасників справи
 
11 липня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_7, на постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року, в якій просив:
скасувати повністю оскаржену постанову апеляційного суду;
залишити в силі рішення суду першої інстанції;
стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 7 972,60 грн за подання касаційної скарги та 20 000 грн витрат за надання правової допомоги.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що:
під час судового розгляду апеляційним судом були присутні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_7 , а також представник відповідача ОСОБА_8 , які надавали свої пояснення та заперечення щодо поданої апеляційної скарги, після доповіді судді-доповідача щодо змісту оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги. У змісті оскаржуваної постанови у розділі «Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови» зазначено наступне: заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Однак, фактично апеляційним судом не визначалися відповідно до положень статей 367, 368 ЦПК України межі перевірки рішення першої інстанції, не встановлювалися обставини та не досліджувався жодний доказ по справі, шо є порушенням порядку розгляду справи судом апеляційної інстанції. Навіть у змісті описової частини оскаржуваної постанови у розділі «Короткий зміст позовних вимог» відсутнє зазначення всіх заявлених позовних вимог: про встановлення фактів, а лише зазначення про позовну вимогу про стягнення грошових коштів та 3 % річних;
апеляційним судом в порушення вимог статті 368 ЦПК України не з`ясовувалися обставини справи та не здійснювалася безпосередня перевірка доказів, внаслідок чого виклад у мотивувальній частині постанови суду у розділі «Обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції» очевидно є невідповідним фактичним обставинам справи. Оскільки апеляційним судом в порушення вимог ст.368 ЦПК України не з`ясовувалися обставини справи та не здійснювалася безпосередня перевірка доказів, відповідно вважаю, що оцінка доказів по даній справі під час апеляційного розгляду проведена з очевидним порушенням положень ст. 89 ЦПК України Відповідно до частин першої-четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Крім того, судом враховано, що ЄСПЛ зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів;
висновки апеляційного суду щодо недоведеності обставин укладення договорів позики у зв`язку з відсутністю письмових договорів не відповідають фактичним обставинам справи та предмету позову;
окремим процесуальним порушенням апеляційного суду відсутність у оскаржуваній постанові зазначення про подання мною 04 травня 2025 року до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу, а також не зазначення позиції позивача та його представника під час судового розгляду щодо поданої апеляційної скарги (вимоги підпункту «г» пункту 2 частини першої статті  382 ЦПК України). На підставі статті 360 ЦПК України позивачем у строк визначений ухвалою апеляційного суду було подано відзив, в якому обґрунтовано заперечення щодо змісту і вимог апеляційної скарги. Відповідно апеляційним судом в оскаржуваній постанові в порушення також вимог підпункту «в» пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України відсутні мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу.
висновки апеляційного суду про відмову у задоволенні позову з підстав відсутності (недоведеності) порушеного права є помилковими, оскільки судом не було визначено навіть фактичний зміст заявлених позовних вимог (його зміст та обсяг), а також безпосередньо не досліджувалися докази та не перевірялися обставини справи;
у резолютивній частині постанови апеляційного суду відсутнє зазначення про відмову у задоволенні позовних вимог в частині щодо встановлення фактів;
у змісті оскаржуваної постанови зазначено про заявлення позовних вимог, які не відповідають предмету заявленого спору (його змісту та обсягу), що є порушенням принципу диспозитивності;
зміст правовідносин між сторонами полягає у наступному, позивач на прохання та за домовленістю з відповідачкою передав їй у позику двома платежами по 5000 доларів США грошові кошти у загальному розмірі 10000 доларів США. При цьому, між ними була домовленість про щомісячну сплату відсотків за користування даними коштами. Під час передачі даних грошових коштів позивач діяв під впливом обману, оскільки відповідачка не мала наміру їх повернути і саме тому вона відмовилася від складання письмового договору (надання розписки) на підтвердження укладених договорів позики. Свою відмову у складанні письмових договорів (наданні розписок) відповідачка під час отримання грошових коштів мотивувала своєю репутацією, посадою та особистими зв`язками, а також переконуючи позивача, що борг буде повернуто на його першу вимогу і без укладення договору у письмовій формі (наданні письмових розписок). У подальшому відповідачка певний період сплачувала позивачу щомісячно відсотки за користування коштами, а потім припинила їх сплату. На усні вимоги позивача повернути повністю суму позики та заборгованість по відсоткам, відповідачка повернула частину заборгованості по відсоткам у розмірі 1100 доларів (03 серпня 2020 року). При цьому, вона в усній формі та присутності свідка визнавала факти отримання нею грошових коштів від позивача у борг у розмірі 10 000 доларів США та наявність заборгованості по сплаті відсотків, однак відмовлялася у наданні письмових розписок та поверненні грошових коштів. Дані обставини були доведені під час судового розгляду та встановлені судом першої інстанції, який прийняв рішення про задоволення позову. Саме «нестандартний зміст правовідносин між сторонами» (відсутність письмових розписок після отримання грошових коштів у позику у зв`язку з обманом та недобросовісною відмовою відповідачки в їх наданні) зумовив обрання у позовній заяві відповідного способу захисту у даному цивільному спору: 1) встановлення фактів передачі грошових коштів у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору; 2) стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів у розмірі 10000 доларів США, а також 3 % річних нарахованих на дану суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року та по дату фактичного виконання судового рішення. У змісті позовної заяви мною конкретно зазначалося про можливість застосування судом положень статті 8 ЦК України (аналогія закону) до даних правовідносин у зв`язку з відсутністю письмових розписок (письмової форми договору) внаслідок обману та недобросовісної поведінки відповідачки у їх наданні (відмови їх надати) після отримання нею від позивача у позику грошових коштів (передачі коштів). З метою забезпечення права позивача на справедливий суд та формування ВС єдиної правозастосовчої практики є необхідність у наданні висновку щодо можливості застосування судом до зазначених правовідносин положень частини першої статті 8, частин першої та другої статті 11, статті 202, частин першої та другої статті 205, статті 509, частини другої статті 625, статті 1046, абзацу другого частини першої статті 1048, статті 1049, частини першої статті 1050 ЦК України. Зокрема, чи є застосовними у даному спорі зазначені положення ЦК України щодо виникнення між особами, яка передала грошові кошти у позику без отримання письмової розписки у зв`язку з обманом та недобросовісною поведінкою іншої особи та особою, яка отримала грошові кошти та користувалася ними, цивільних прав та обов`язків аналогічних правам та обов`язкам визначених нормами щодо позики між сторонами договору позики, та обраному по даній справі способу захисту: 1) встановлення фактів передачі грошових коштів у позику, а також користування ними без оформлення письмового договору; 2) стягнення з відповідачки на користь позивача грошових коштів у розмірі 10000 доларів США, а також 3 % річних нарахованих на дану суму в доларах США, починаючи з 02 серпня 2020 року та по дату фактичного виконання судового рішення;
судовий розгляд даної справи тривав з серпня 2023 року. При цьому, позивач вживав всі можливі законні способи захисту з метою відновлення свого права на повернення грошових коштів, які були ним передані відповідачці у позику, однак без надання нею письмових розписок та отримані шляхом обману. Відповідно вважаю, що позивачем та його представником під час тривалого судового розгляду було доведено сукупністю належних, достатніх та допустимих доказів обґрунтованість заявлених позовних вимог, а судом першої інстанції було правильно встановлено обставини даної справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Натомість під час апеляційного розгляду даної справи, було допущено значні процесуальні порушення внаслідок яких постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права;
розрахунок сум судових витрат, які позивач поніс у зв`язку з розглядом даної справи у зв`язку з необхідністю подання касаційної скарги, складається з: понесених витрат по сплаті судового збору за подання заяви про скасування судового наказу у розмірі 7972,60 грн; понесених ним витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі 20 000 грн (квитанція, розрахунок витрат, акт прийому-передачі від 10 липня 2025року).
 
07 жовтня 2025 року  ОСОБА_2 через Електронний суд подала відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Поляком П. П., в якому просила:
            касаційну скаргу залишити без задоволення;
оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін.
 
Відзив мотивований тим, що:
суд врахував те, що позивач звернувся з позовом про стягнення заборгованості та 3% річних, а факт передачі коштів у позику позивач мав намір довести шляхом встановлення цього факту у судовому порядку, про що заявив окремі позовні вимоги. Усі обставини справи апеляційний суд встановив та кожному наданому позивачем доказу надав належну оцінку як окремо, так і в сукупності з іншими доказами. У цій частині жодних порушень апеляційним судом положень статей 89 та 368 ЦПК України не вбачається. Аргументи скаржника є безпідставними та не можуть бути підставою для скасування постанови в касаційному порядку.
скаржником не вказано в чому полягає порушення апеляційним судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права. Суд апеляційної інстанції вказав на неналежність та недопустимість наданих позивачем доказів по справі, а саме матеріалів перевірки правоохоронними органами за фактом звернення позивача, досудової вимоги, показів свідків та звукозапису, а стосовно звукозапису, на якому ніби то зафіксовано розмову позивача та відповідачки, апеляційний суд зазначив, що факт вчинення сторонами правочину у письмовій формі не може підтверджуватися аудіозаписами телефонних розмов. Окрім цього апеляційний суд виснував, що висновки суду першої інстанції про те, що на звукозаписі зафіксовано розмову позивача та відповідачки, є припущенням суду. При цьому окремо звертаю увагу на те, що позивачем не заявлялось клопотання про призначення судової фоноскопічної експертизи для встановлення належності голосу особі. Посилання скаржника на те, що неявка відповідачки у судові засідання призвела до неможливості відібрання зразків її голосу є неспроможними;
однією з підстав для скасування оскаржуваної постанови скаржник вважає те, що апеляційний суд не вказав у тексті постанови про подання ним відзиву на апеляційну скаргу, а також не навів мотиви прийняття та відхилення кожного аргументу, викладеного у відзиві на апеляційну скаргу. У контексті зазначених доводів слід зауважити, що порушення, на які звертає увагу скаржник, є формальними та не впливають на правильність судового рішення, а відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. Вказане стосується і доводів скаржника що є порушенням те, що апеляційний суд в оскаржуваній постанові не зазначив про відмову у задоволенні позовних вимог в частині щодо встановлення фактів передачі грошових коштів. Апеляційний суд відмовив у задоволенні позову повністю, в тому числі і в задоволенні позовних вимог про встановлення факту передачі грошових коштів. Відтак доводи скаржника про порушення апеляційним судом статті 382 ЦПК України не є такими, що тягнуть за собою скасування оскаржуваної постанови;
ця справа не є унікальною за змістом правовідносин і практика Верховного Суду в цій категорії справ вже сформована. Таким чином доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції та стосуються переоцінки доказів, що прямо суперечить положенням статті 400 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права;
відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України докази понесення відповідачем судових витрат на правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7, про зупинення виконання постанови Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року відмовлено.
 
15 жовтня 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.
 
Ухвалою Верховного Суду від 20 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
Межі та підстави касаційного перегляду
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 
 
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
 
В ухвалі Верховного Суду від 19 вересня 2025 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Фактичні обставини
 
У копії довідки перевірки по факту звернення ОСОБА_1 ІТС ІПНП №2597 від 07 серпня 2020 року, складеної 11 серпня 2020 року старшим ДОП СП Сокирянського ВП Кельменецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенантом поліції Матковським М., вказано, що під час перевірки за вказаним зверненням, починаючи з 2015 року ОСОБА_1 добровільно позичив ОСОБА_2 грошові кошти в іноземній валюті, які склали в сумі 10 000 дол. США. При цьому жодних письмових угод з ОСОБА_2 не укладалося, умови повернення коштів не встановлено. Декілька разів ОСОБА_2 надавала ОСОБА_1 відсоток за користування грошима, однак із 2018 року припинила виплату коштів. 27 липня 2020 року ОСОБА_2 пообіцяла, що до 30 липня 2020 року поверне частину боргу, однак своєї обіцянки не дотримала. 03 серпня 2020 року ОСОБА_3 повернула частину боргу в сумі 1 100 дол. США ОСОБА_1 
 
31 липня 2020 року позивач подав до ГУНП в Чернівецькій області заяву про внесення відомостей до ЄРДР з приводу неправомірних дій ОСОБА_2 та погроз її чоловіка (зареєстрована 07 серпня 2020 року в інформаційно-телекомунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» в Сокирянському відділі поліції за № 2597).
 
13 липня 2023 року ОСОБА_1 направлено вимогу ОСОБА_2 про повернення боргу у сумі 10 000 дол. США у строк до 28 липня 2023 року.
 
17 серпня 2023 року ОСОБА_2 подано до Дністровського районного відділу поліції № 1 ГУНП в Чернівецькій області заяву про вчинення ОСОБА_1 кримінального правопорушення за частиною першою статті 189 КК України за фактом вимагання чужого майна з погрозою насильства.
 
Постановою Дністровського районного відділу поліції № 1 ГУНП в Чернівецькій області від 16 жовтня 2023 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 120232621400000257 від 05 вересня 2023 року за заявою ОСОБА_2 , закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення).
 
Позиція Верховного Суду
 
Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).
 
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що:
«ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). 
Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. Відносини виникли з приводу збирання й оцінки на предмет належності та допустимості доказу, отриманого у кримінальному провадженні. Тому розгляд заявлених вимог як позовних не може відбуватися за правилами жодного виду судочинства. Доводити недостовірність інформації, зафіксованої у довідці, протиправність складання останньої, неналежність і недопустимість доказів позивач має у кримінальному провадженні на відповідній стадії кримінального процесу, а не заявляючи позовні вимоги до органу, в якому працює інспектор, і до самого інспектора (див. також висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 808/3230/17 за позовом ЗОКЛ до ДАС про визнання протиправними дій ДАС з виділення інспектора ДАС, який є одним із відповідачів у справі № 333/6816/17, для участі у кримінальному провадженні № 42013080040000048 як спеціаліста з метою перевірки дотримання ЗОКЛ законодавства під час закупівель медичного транспорту й обладнання). 
Приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45)). 
Право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Відсутність у позивача юридичної можливості спростувати інформацію, відображену у довідці, поза межами кримінального процесу є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача про недостовірність відповідної інформації має перевірити суд у кримінальному провадженні, в якому дані, зафіксовані у довідці, є доказом».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 438/610/14-ц (провадження № 14-577цс19) вказано, що:
«обраний позивачем спосіб захисту цивільного права має бути ефективним, тобто призводити до захисту порушеного чи оспорюваного права або інтересу. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закріплене у статті 50 Закону України «Про нотаріат» право на оскарження нотаріальної дії може бути реалізоване у тому випадку, якщо звернення з такою вимогою може призвести до відновлення порушеного права або інтересу безвідносно до дослідження правомірності дій інших осіб. Втім, нотаріальна дія з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів є одномоментною та не має самостійного значення, оскільки завершується виданням свідоцтва. Тому оскарження нотаріальної дії з його видачі не дозволить ефективно захистити та відновити права позивача.
Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 122 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини другої статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30)). Аналогічний висновок Велика Палата Верховного Суду зробила і щодо словосполучень «позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 109 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 170 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) та «справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 157 КАС України у редакції, чинній на час звернення позивача до суду; пункт 1 частини першої статті 238 КАС України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року) (постанови від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42 і 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 826/2323/17 (пункт 34), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 20)).
Велика Палата Верховного Суду вважає, що позовну вимогу про те, щоби визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів, не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства. Тому висновки судів першої й апеляційної інстанцій, як і відповідні доводи позивача, наведені у його касаційній скарзі, про можливість розгляду цього спору за правилами цивільного судочинства є помилковими.
Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що Господарський суд Львівської області визнав недійсними прилюдні торги, протокол від 16 серпня 2013 року й акт від 22 серпня 2013 року, та зауважує, що порушене чи оспорюване право або інтерес зазвичай мають бути ефективно захищені в одному судовому процесі та в одному виді судочинства. Відсутність юридичної можливості використати для захисту права чи інтересу позивача вимогу визнати незаконною нотаріальну дію з видачі свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів за наявності іншого ефективного способу захисту є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм права».
 
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).
 
Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо (частина перша статті 11 ЦПК України).
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).
 
У відзиві відповідач викладає заперечення проти позову (частина перша статті 178 ЦПК України).
 
Недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом (абзац 1 частини першої статті 218 ЦК України).
 
Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК України).
 
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
 
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.Факт передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору, за відсутності письмового договору позики чи розписки на його підтвердження, складають предмет доказування для позивача при стягненні боргу, та не бути предметом окремого позову. Відсутність у позивача юридичної можливості пред`явити позов про встановлення факту передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору позики чи розписки на його підтвердження є легітимним обмеженням, покликаним забезпечити юридичну визначеність у застосуванні норм процесуального права. Таке обмеження не шкодить суті права на доступ до суду та є пропорційним означеній меті. Остання досягається гарантуванням того, що аргументи позивача факту про передачу грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору позики чи розписки на його підтвердження має перевірити суд при розгляді позову про стягнення коштів. Тому не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом про встановлення факту передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору і такі позови не підлягають судовому розгляду.
 
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
 
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
 
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
 
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
 
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
 
Касаційний суд вже звертав увагу, що:
підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції є ухвалення цим судом рішення без додержання норм матеріального або процесуального права, і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для його скасування із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції скасовано (змінено або залишено без змін) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 761/6295/17 (провадження № 61-3830св19), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 грудня 2021 року в справі № 210/3890/19 (провадження № 61-6280св20));
підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін є ухвалення судом першої інстанції судового рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права і такий висновок має робитися судом апеляційної інстанції тільки у тому разі, якщо судове рішення суду першої інстанції переглядається по суті. Якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то це не є підставою для залишення судового рішення суду першої інстанції без змін, із вказівкою про це в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції. Тобто, якщо в певній частині судове рішення суду першої інстанції не оскаржується в апеляційному порядку, то в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції має бути вказано, з урахуванням доводів та вимог апеляційної скарги, в якій саме частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін (змінено чи скасовано). У разі, якщо судове рішення суду першої інстанції повністю оскаржується в апеляційному порядку, то в апеляційного суду відсутні підстави для вказівки в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції про те, що судове рішення залишаться без змін тільки в певній частині (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 лютого 2022 року в справі № 362/2035/18 (провадження № 61-15365св21)).
 
Постанова суду апеляційної інстанції складається з, зокрема, мотивувальної частини із зазначенням: мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу (підпункт в пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України).
 
Касаційний суд зауважує, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання (див., зокрема, постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі № 501/1672/22 (провадження № 61-16084св23), постановуВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року в справі № 441/1159/21 (провадження № 61-14938св23)).
 
У справі, що переглядається:
ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів  передачі грошових коштів у позику та користування ними без оформлення письмового договору і стягнення грошових коштів;
суд першої інстанції міркував так, що позов обґрунтований та задовольнив його в повному обсязі;
апеляційний суд міркував так, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити (а. с. 18, том 2);
            04 травня 2025 року через Електронний суд представник позивача подавав відзив на апеляційну скаргу (236 - 238, том 1);
апеляційний суд не звернув увагу, що законодавець імперативно визначив необхідність здійснювати відхилення доводу (аргументу) апеляційної скарги чи відзиву, з яким апеляційний суд не погоджується. При цьому не має значення, чи стосується такий довід (аргумент) судового рішення по суті, чи тільки процесуального питання;
у резолютивній частині рішення зазначається, зокрема, висновок суду про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог (пункт 1 частини п`ятої статті 263 ЦПК України);
як свідчить аналіз оскарженої постанови апеляційного суду в ній: відсутня вказівка про подання відзиву позивачем на апеляційну скаргу та відповіді на аргументи відзиву на апеляційну скаргу; відсутня вказівка про заявлення позивачем  позовних вимог про встановлення фактів та не зазначено підстави для відмови в їх задоволенні, як в мотивувальній частині, так і в резолютивній (а. с. 10 -18, том 2).
 
За таких обставин, апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову в частині позову про стягнення коштів. Тому оскаржену постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
 
Висновки щодо розподілу судових витрат
 
Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).
 
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо касаційна інстанція, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює судове рішення про скасування судових рішень та ухвалення нового судового рішення або змінює судові рішення повністю або частково (стаття 412 ЦПК України), цей суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Якщо суд касаційної інстанції скасував судові рішення з передачею справи на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (стаття 411 ЦПК України) або постановлено будь яке інше судове рішення, крім передбаченого статтею 412 ЦПК України, то розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
 
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_7, задовольнити частково.
 
Постанову Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Чернівецького апеляційного суду від 11 червня 2025 року втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                               В. І. Крат
 
Судді:                                                                                         Д. А. Гудима
 
І. О. Дундар
 
                                                                                                   Є. В. Краснощоков
 
П. І. Пархоменко