Єдиний унікальний номер справи № 760/3342/20
Провадження №22-ц/824/12987/2025

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

25 вересня 2025 року                                                                                                місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді                  Журби С.О., 
суддів                                       Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря                         Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області  від 11 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу недійсним і застосування наслідків недійсності,
 
В С Т А Н О В И В:
 
06 лютого 2020 року позивач звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до відповідача. 
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що 16 червня 2009 року між нею та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2499 га, кадастровий номер 3221483301:02:006:0091, розташованої в    АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування жилого будинку, за ціною 470 350,00 грн. Зазначений договір купівлі-продажу був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою Т.В. та зареєстрований у реєстрі за № 739.
Вказано, що договір купівлі-продажу належним чином зареєстрований і державний акт серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня 2009 року як документ, що посвідчує право власності на дану земельну ділянку було передано їй. 30 жовтня 2009 року вона зареєструвала своє право власності на земельну ділянку в поземельній книзі, про що на державному акті було вчинено відповідний запис.
У червні 2019 року вона вирішила подарувати дану земельну ділянку своєму сину ОСОБА_3 . При підготовці необхідних документів позивачка дізналась, що на цю земельну ділянку Васильківською міжрайонною прокуратурою Київської області 28 лютого 2011 року накладено арешт, відомості про неї, як власника земельної ділянки, вилучено з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Також стало відомо про те, що 29 червня 2016 року Васильківським міськрайонним судом Київської області у справі № 362/1141/16-ц визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 667974/85694 від 03 квітня  2009 року на ім`я ОСОБА_2 . Отримавши копію вказаного рішення суду 15 липня 2019 року, позивачка подала апеляційну скаргу. Отже, про те, що відповідач не мала права відчужувати спірну земельну ділянку, вона не знала.
Вказано, що оскільки вона придбала спірну земельну ділянку за відплатним договором у особи, яка не мала права її відчужувати, отже вона згідно зі ст. 388 ЦК України є добросовісним набувачем.
Оскільки відповідач ухиляється від добровільного повернення коштів за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року, вважала, що вона не визнає оскаржуваний правочин недійсним.
Таким чином, відповідач має повернути позивачу, як добросовісному набувачу, суму, сплачену нею за вказаним договором купівлі-продажу земельної ділянки, в розмірі зазначеному в даному договорі.
Крім того, зазначала, що вона понесла втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, заподіяних незаконними діями відповідача. У зв`язку з моральними переживаннями, враховуючи її похилий вік, загострилися хронічні захворювання, і вона змушена купувати дороговартісні ліки.
Враховуючи викладене, позивач просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 16 червня 2009 року та стягнути з ОСОБА_2 на свою користь грошові кошти у розмірі 470 350,00 грн, а також відшкодувати моральну шкоду у розмірі 250 000,00 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області  від 11 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 27 травня 2025 року позивач направив  апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким  задовольнити позов у повному обсязі.
Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив. 
У судове засідання, призначене 25 вересня 2025 року, з`явилися представник позивача та представник відповідача.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача по суті спору, однак відмовив у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд  вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.
Окремо суд звертає увагу на те, що позиція апелянта щодо того, що вона не укладала договір з адвокатом, підпис на договорі не належить їй, відтак вона не знала про існування справи № 362/1141/16-ц, вже був предметом судового розгляду.
Зокрема ОСОБА_1 на цих підставах оскаржувала ухвалу Київського апеляційного суду від 31 жовтня 2019 року про відмову у відкритті апеляційного провадження у справі № 362/1141/16-ц. За результатами розгляду даного питання Верховний Суд постановою від 01 квітня 2021 року залишив ухвалу апеляційного суду без змін.
Фактично наразі апелянт просить повторно переглянути дане питання, надавши оцінку цим обставинам лише на тій підставі, що з даного приводу вона здобула новий доказ, що не може вважатися належним.
У свою чергу це спростовує позицію апелянта щодо дати обізнаності існування справи № № 362/1141/16-ц, відтак застосування строків позовної давності в цій справі є правильним.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про те, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.
Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області  від 11 березня 2025 року залишити без змін.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                       С.О. Журба
 
Судді                                                                                                   Т.О. Писана 
 
                                                                                                             К.П. Приходько