ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                         
 
12 листопада 2025 року 
м. Київ
 
справа № 686/31442/24
провадження № 61-9428св25
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,	Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,	
 
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач- ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кармаліта Тетяна Вікторівна, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року у складі судді Чевилюк З. А. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року у складі колегії суддів: Талалай О. І., Корніюк А. П., П`єнти І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2024 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, про визначення місця проживання житини. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 17 серпня 2018 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2024 року (справа № 686/21377/24) шлюб було розірвано. 
У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу між сторонами залишилася проживати з матір`ю. 
На підставі судового наказу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року (справа № 686/28682/24) з ОСОБА_2 стягнено аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 
У неї з дочкою склалися теплі близькі стосунки, вона створила належні умови для проживання, розвитку та виховання дитини. У лікарів нарколога та психіатра на обліку не перебуває. Має добрий стан здоров`я і постійний заробіток. За місцем проживання та роботи характеризується позитивно. 
Посилаючись на те, що відповідач погрожує забрати у неї дитину, позивачка просила визначити місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. 
Короткий зміст судових рішень
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року, позов ОСОБА_5 задоволено. 
Визначено місце проживання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_5 . 
Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахувавши сталі соціальні зв`язки дитини, її вік, прив`язаність до матері, психологічний стан, а також висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, дійшов висновку про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця її проживання з матір`ю. 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
У січні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кармаліта Т. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року у якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.  
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21 та від 10 листопада 2024 року у справі № 127/16211/23 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).
Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанції помилково застосували статтю 161 Сімейного кодексу України (далі - СК України), зважаючи на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач не заперечує, щоб дочка проживала разом з матір`ю.
Крім того, у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивачки з відповідача, за відсутності порушення ним права ОСОБА_5 , на її користь підлягають відшкодуванню судові витрати, що порушує права позивача та суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21. 
У вересні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_5 , у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. 
Відзив мотивовано тим, що посилання відповідача на відсутність між сторонами спору про визначення місця проживання дитини не відповідають дійсності, оскільки він неодноразово зазначав про те, що хоче, аби дитина проживала з ним, мотивуючи таке бажання, зокрема й тим, що дитина зареєстрована у його квартирі, а отже і проживати має з ним.  
Рух справи у суді касаційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 22 липня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кармаліта Т. В., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.  
Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кармаліта Т. В., з підстав, визначених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, витребувано з Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області матеріали цивільної справи № 686/31442/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву. 
У жовтні 2025 року матеріали справи № 686/31442/24 надійшли до Верховного Суду.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою 
статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи 
з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 17 серпня 2018 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 04 вересня 2024 року (справа № 686/21377/24) було розірвано. 
У шлюбі у них народилася дочка ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка після розірвання шлюбу між сторонами за їх домовленістю залишилася проживати з матір`ю. 
На підставі судового наказу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2024 року (справа № 686/28682/24) з ОСОБА_2 стягнено аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. 
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 листопада 2024 року (справа № 686/30397/24) ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 .
Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 грудня 2024 року (справа № 686/32014/24) ОСОБА_2 відмовлено у видачі судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 аліментів на утримання дочки ОСОБА_6 
25 грудня 2024 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, після реєстрації якого прізвище позивачки « ОСОБА_3 » змінено на « ОСОБА_3 » (свідоцтво про реєстрацію шлюбу від 25 грудня 2025 року серія НОМЕР_1 ).
Згідно з психологічним висновком від 20 січня 2025 року № 01/2025-р, складеним фізичною особою - підприємцем практичним психологом ОСОБА_10 , дитина має більшу прихильність до матері, яка є для неї важливою постаттю, у них теплі стосунки. У сімейному середовищі, де є мати і вітчим ( ОСОБА_7 ), ОСОБА_4 комфортно. 
У ході діагностичного дослідження дитина повсякчас пригорталася до матері та обіймала її. Дитина також прихильна до батька, але менше ніж до матері. 
ОСОБА_4 має тісні емоційні стосунки та демонструє стійку прив`язаність до матері ОСОБА_5 . Дитина має дружні стосунки з вітчимом, ОСОБА_7 у помешканні якого вона проживає разом з мамою. 
Визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки дитина демонструє прихильність до мами, яка має необхідні можливості для забезпечення базових потреб дочки та її всебічного розвитку. 
Згідно з відповіддю Відділення поліції № 1 Хмельницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Хмельницькій області на звернення ОСОБА_11 від 12 лютого 2025 року, в ході проведення перевірки встановлено, що 12 лютого 2025 року ОСОБА_2 забрав до себе додому малолітню дочку із закладу дошкільної освіти без дозволу ОСОБА_11 . 
Працівники управління патрульної поліції в Хмельницькій області за адресою: АДРЕСА_1 , виявили ОСОБА_2 з малолітньою дочкою, який повідомив, що має однакові права з матір`ю дитини - ОСОБА_11 щодо виховання спільної дитини. Під час перевірки документів у ОСОБА_2 працівники патрульної поліції встановили, що він перебуває у розшуку, у зв`язку з чим його було доставлено до ІНФОРМАЦІЯ_2 , а дитину забрала ОСОБА_11 . Жодних протиправних дій стосовно дитини вчинено не було. У діях ОСОБА_2 не встановлено складу адміністративного або кримінального правопорушення.
13 лютого 2025 року ОСОБА_2 призвано на військову службу під час мобілізації та направлено для проходження військової служби до ІНФОРМАЦІЯ_3. 
Згідно з висновком органу опіки та піклування Виконавчого комітету Хмельницької міської ради від 28 лютого 2025 року № 603/01-31 орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_11 .
У висновку також зазначено, що батько дитини не заперечував щодо проживання дочки з матір`ю. Умови проживання у батьків належні, вони мають доходи, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебувають. ОСОБА_12 пояснила, що батько двічі звертався до суду із заявою про стягнення з неї аліментів на утримання дочки і всім говорить, що дитина проживає з ним. ОСОБА_2 пояснив, що дочка проводить з ним кожні вихідні та не хоче потім йти до мами. У зв`язку з тим, що його колишня дружина створила нову сім`ю, він хвилюється, що вона не приділяє дитині достатньо уваги.
Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд
Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.
Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.
Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини).
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.
При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). 
Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, урахувавши вік та психологічний стан дитини, її прив`язаність до матері, а також висновок органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_4 , дійшов висновку про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця її проживання з матір`ю. 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Кармаліта Т. В. , посилається на те, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанції помилково застосували статтю 161 СК України, зважаючи на те, що між сторонами відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, оскільки відповідач не заперечує щоб дочка проживала разом з матір`ю.
Такі доводи заявника Верховний Суд вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Перевіряючи аналогічні доводи ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції встановив, що незважаючи на те, що після розірвання шлюбу сторони домовилися про те, що дитина буде проживати з матір`ю, проте відповідач без згоди позивачки забрав дитину з дошкільного закладу до себе додому, що стало підставою для звернення ОСОБА_11 до правоохоронних органів із відповідною заявою.
Крім того, у листопаді та грудні 2024 року відповідач звертався до суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення з ОСОБА_11 на його користь аліментів на утримання малолітньої дочки ОСОБА_6 .
За таких обставин, урахувавши положення частини п`ятої статті 183 СК України, якою визначено підстави для видачі судового наказу про стягнення аліментів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання малолітньої дочки. 
Зазначене дає підстави для висновку про те, що посилаючись на помилкове застосування судами попередніх інстанції статті 161 СК України, фактично заявник не погоджується зі встановленими судами обставинами справи та здійсненою оцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.
У контексті наведеного необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що у зв`язку із задоволенням позовних вимог позивачки з відповідача, за відсутності порушення ним права ОСОБА_5 , на користь останньої підлягають відшкодуванню судові витрати, що порушує права позивача та суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21.
Так, у згаданій справі № 730/921/21 суди встановили, що сторони у досудовому порядку визначили місце проживання дитини з матір`ю, що відображено, в тому числі, у рішенні Виконавчого комітету Вишгородської міської ради від 18 серпня 2022 року № 162 і підтверджено відповідачем, який змінювати місце проживання дитини не просив.
Верховний Суд погодився з висновком апеляційного суду про те, що оскільки між сторонами у цій справі існує спір саме щодо способу участі батька у вихованні дитини; суперечності між сторонами з приводу участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою не є підставою для задоволення позову про визначення місця проживання дитини, оскільки їх неможливо усунути шляхом задоволення такого позову.
Натомість у справі, яка переглядається у касаційному порядку, суди встановили наявність спору між ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , який, як встановлено апеляційним судом, висловлював бажання щоб дитина проживала з ним і не посилався на вчинення позивачкою йому перешкод у спілкуванні та вихованні дитини.  
Необґрунтованими є також і доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені без урахування висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 листопада 2024 року у справі № 127/16211/23, оскільки у цій справі суд касаційної інстанції вважав правильним висновок судів попередніх інстанцій про те, що позивач не довів, що на час звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені його права. Зокрема, зважаючи на те, що мати дитини не заперечувала щодо проживання дитини з батьком та не вчиняла жодних протиправних дій з метою порушення прав позивача. 
Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема статті 161 СК України, та порушенням норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 13 березня 2024 року у справі № 730/921/21 та від 10 листопада 2024 року у справі № 127/16211/23, не знайшли свого підтвердження. 
Висновки у згаданих справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди надали належу оцінку. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Вирішуючи спір стосовно визначення місця проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_4 , суди врахували матеріальну спроможність батьків утримувати дочку, ставлення батьків до дитини, а також прихильність дитини до кожного з батьків, однак, дослідивши зібрані у справі докази та керуючись внутрішнім переконанням, суди дійшли висновку про те, що найкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця її проживання з матір`ю. 
У контексті забезпечення права дитини на спілкування з батьком, а також права батька на виховання дочки, колегія суддів Верховного Суду зазначає, що він безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дочки, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, проводити з нею необхідну кількість часу, незалежно від того, з ким дочка буде проживати. Визначення на цьому етапі місця проживання дитини з матір`ю не повинно негативно впливати на її стосунки з батьком, оскільки визначення місця проживання дитини з одним з батьків не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків, що мають усвідомлювати обидва з батьків.
При істотній зміні обставин сторони мають право ініціювати визначення іншого порядку фізичної опіки щодо дитини.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин та, надавши належну оцінку фактичним обставинам справи і поданим сторонами доказам, дійшли обґрунтованого висновку про визначення місця проживання малолітньої дочки сторін ОСОБА_4 з матір`ю. 
З огляду на те, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Кармаліта Тетяна Вікторівна, залишити без задоволення .
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 квітня 2025 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	Г. В. Коломієць      	
 	Р. А. Лідовець      	
 	Ю. В. Черняк