ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025 року
м. Київ
справа № 278/1306/17
провадження № 51-2490км19
Колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої                                                 ОСОБА_1 
суддів                                                          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 
захисника                                                   ОСОБА_5 
засудженого                                              ОСОБА_6 
прокурора                                                   ОСОБА_7 
розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 на вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 травня 2023 року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 2 травня 2024 року в кримінальному провадженні стосовно 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Рух справи, короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 24 квітня 2019 року, залишеним без змін ухвалою Житомирського апеляційного суду від 20  січня 2020 року, ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки, а на підставі п. «в» ч.1 ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016 року № 1810-VIII «Про амністію у 2016 році» звільнено від основного та додаткового покарань. 
Касаційний кримінальний суд Верховного Суду (далі - Суд), задовільнивши частково скаргу захисника ОСОБА_5 , 8 грудня 2020 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) скасував указані рішення і призначив новий розгляд у суді першої інстанції. 
За наслідками нового розгляду суд 25 травня 2023 року ухвалив вирок, яким засудив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на  строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на  строк 2 роки й на підставі п. «в» ч.1 ст. 1 Закону України від 22 грудня 2016  року № 1810-VIII «Про амністію у 2016 році» звільнив від призначеного основного та додаткового покарань.
Вирішено цивільні позови, питання щодо речових доказів та заходів забезпечення кримінального провадження. 
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення проти безпеки руху за обставин, детально викладених у вироку.
Як установив суд, 21 листопада 2016 року о 19:20 ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем «Volksvagen Polo», д. р. н. НОМЕР_1 , рухаючись по автодорозі Житомир - Сквира в с. Станишівці Житомирського району Житомирської області, порушив  вимоги пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 18.1 Правил дорожнього руху (далі - ПДР). Зокрема, був неуважним до дорожньої обстановки, наближаючись до нерегульованого пішохідного переходу, по якому рухалась пішохід, не зменшив швидкості та не зупинився, щоб її пропустити, а надалі, побачивши ОСОБА_8 , котра перетинала дорогу на відстані близько 16 м за цим переходом, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу, унаслідок чого здійснив наїзд на останню. У результаті дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) потерпіла ОСОБА_8 загинула.
Житомирський апеляційний суд ухвалою від 2 травня 2024 року залишив вирок без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі з доповненнями до неї захисник ОСОБА_5 просить на підставах, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК скасувати судові рішення стосовно ОСОБА_6 і закрити кримінальне провадження за  відсутності в діянні складу злочину. Суть доводів зводиться до того, що винуватості засудженого не доведено поза розумним сумнівом. За  твердженнями скаржника, на досудовому розслідуванні право ОСОБА_6 на захист було порушено через статус свідка, а тому його показання як свідка та побудовані на них експертні висновки не підлягали використанню; суд першої інстанції вийшов за межі пред`явленого обвинувачення, оскільки самостійно всупереч статтям 22, 337 КПК установив час та обставини вчинення злочину, у  тому числі ті, що потребують спеціальних знань. Заперечуючи допустимість покладених в основу вироку доказів, автор скарги ставить під сумнів достовірність фактичних даних, отриманих за результатами слідчих експериментів за участі свідків обвинувачення, показань останніх, а також проведених за ініціативою цієї сторони експертних досліджень. Крім того, вважає порушенням ст. 290 КПК невідкриття стороні захисту речового доказу - автомобіля. На переконання захисника, у дорожній ситуації в цій справі суд неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність. Наголошує на тому, що можливості в засудженого уникнути наїзду за  встановлених фактичних обставин не підтверджено, звідси, - в його діях немає ознак складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Скаржник також зазначає, що під час нового розгляду не було додержано ч. 2 ст. 439 КПК, а суд апеляційної інстанції не зважив на допущені порушення, у тому числі презумпції невинуватості й засади змагальності, не дав відповідей на всі аргументи сторони захисту й необґрунтовано залишив вирок без змін.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду. Клопотань про його відкладення не  надходило. Потерпілі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та їхній представник ОСОБА_11 просили розглянути справу без їх участі. 
Позиції учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції засуджений та його захисник підтримали подану касаційну скаргу; прокурор заперечив обґрунтованість вимог, заявлених стороною захисту.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі з  доповненнями до неї, колегія суддів дійшла таких висновків.
Відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах касаційної скарги й не уповноважений досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в  оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи  іншого доказу. Ревізуючи правильність застосування норм права та правової оцінки обставин, колегія суддів виходить із конкретних фактичних обставин кримінального провадження, установлених судами попередніх інстанцій.
У поданій скарзі з доповненнями до неї захисник, серед іншого, заперечує достовірність окремих доказів та висновки судів щодо фактичних обставин кримінального провадження. Однак перевірка цього не належить до  повноважень суду касаційної інстанції згідно зі ст. 433 вказаного Кодексу.
Аргументи скаржника про недоведеність винуватості ОСОБА_6 не можна визнати прийнятними.
Як убачається з матеріалів справи, обвинувальний вирок є обґрунтованим, його ухвалено на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, що належать до  предмета доказування, котрі підтверджено фактичними даними, дослідженими та перевіреними у змагальній процедурі під час розгляду провадження, які оцінено судом відповідно до ст. 94 КПК.
Зокрема, висновку про вчинення засудженим кримінального правопорушення проти безпеки руху місцевий суд дійшов на підставі аналізу показань допитаних у  судовому засіданні як обвинуваченого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , а також даних, що містяться в  протоколах огляду місця події від 21 листопада 2016 року, слідчих експериментів від 20 лютого та 23 березня 2017 року, у висновках технічних та  медичних експертиз від 16 січня 2017 року № 3/1288, 7 лютого 2017 року № 1099, 6 квітня 2017 року № 3/252, 11 травня 2017 року № 3/381, 15 червня 2017  року № 000228/1, зміст яких відображено у вироку. 
Крім того, суд з`ясував позицію ОСОБА_6 , котрий не визнав своєї провини, не заперечуючи факту ДТП і внаслідок цього смерті потерпілої. Зазначав, що  раніше неодноразово їздив автодорогою Житомир - Сквира, у день події видимість була достатньою, автомобіль рухався зі швидкістю 60 км/год. Також твердив, що поблизу пішохідного переходу не було інших людей чи автомобілів, а  побачивши пішохода ОСОБА_8 він не мав можливості уникнути наїзду. 
Висунуту ОСОБА_6 на свій захист версію суд ретельно перевірив і  вмотивовано відхилив, спростувавши доказами, які були предметом дослідження в ході розгляду справи й докладно викладені в ухваленому рішенні.
Виконуючи вимоги статей 84, 91 КПК суд слушно взяв до уваги результати огляду місця події за участі водія ОСОБА_6 , понятих та спеціаліста; слідчих експериментів від 20 лютого та 23 березня 2017 року; експертні висновки № 3/252 і 3/381, за якими водій автомобіля «Volksvagen Polo» мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_8 , котра переходила дорогу за 16,3 м від  дорожньої розмітки 1.14.1 (нерегульований пішохідний перехід «зебра»); натомість ОСОБА_6 не додержав пунктів 12.3 та 18.1 ПДР, порушення останнього з яких є причиною ДТП. 
Проведені за дорученням сторони обвинувачення експертизи № 3/255 та 3/381 суд дослідив разом з наданим стороною захисту висновком № 000228/1, котрий на користь ОСОБА_6 . Наведені документи суд оцінив у сукупності з  показаннями очевидців події - свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 . Згідно з їхніми показаннями всупереч версії ОСОБА_6 поблизу пішохідного переходу й на зупинці громадського транспорту були люди, інший автомобіль, що  зупинився неподалік місця ДТП; дорогу перетинали, окрім загиблої, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , при цьому остання - по пішохідному переходу і  засуджений не надав їй переваги в русі. Змісту показань свідка ОСОБА_15 сторона захисту не заперечувала. 
Тож, із урахуванням установлених фактів у справі та покладених в основу вироку експертних досліджень посилання скаржника на хибне тлумачення судом ПДР є  непереконливими. 
Докладно проаналізувавши зібрані в справі докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що наслідки ДТП перебувають у прямому причинному зв`язку з порушенням водієм ОСОБА_6 пп. «б» п. 2.3, пунктів 12.3, 18.1 ПДР, натомість недодержання правил безпеки руху ОСОБА_8 , котра переходила дорогу приблизно за 16 м від розмітки пішохідного переходу, стало умовою ДТП і  підлягає врахуванню при призначенні винному покарання.
Колегія суддів уважає, що таке застосування закону України про кримінальну відповідальність є правильним та відповідає практиці Суду (наприклад, див. постанови від 10 грудня 2019 року, 5 серпня 2020 року, справи № 759/2926/16-к, 753/10028/18 відповідно).
Доводи автора касаційної скарги про недопустимість окремих доказів через порушення права ОСОБА_6 на захист у зв`язку з його статусом свідка на  початковій стадії досудового розслідування є неспроможними. Норми КПК не  встановлюють обов`язку слідчих органів негайно визнавати підозрюваним водія транспортного засобу - учасника ДТП. Навпаки, за змістом ст. 276 вказаного Кодексу повідомлення про підозру здійснюється лише за наявності достатніх доказів щодо вчинення особою кримінального правопорушення. Свідок має процесуальні права, серед яких користування допомогою адвоката, відмова давати показання щодо себе, подання клопотань тощо. До того ж протокол слідчого експерименту, проведеного 23 березня 2017 року за участі ОСОБА_6 , суд визнав неналежним доказом, оскільки той відмовився давати показання й відтворювати обстановку події, унаслідок чого документ не містить відомостей, котрі би мали доказове значення.
Щодо порушення ст. 290 КПК через невідкриття стороні захисту автомобіля, яким керував засуджений, то суд у вироку не посилався на такий доказ. Водночас сторона захисту не заперечувала факту наїзду вказаним автомобілем і не оспорювала висновку експерта від 16 січня 2017 року № 3/1288, яким констатовано технічну справність транспортного засобу. Тож у розумінні ст. 87 КПК істотного порушення вимог цього Кодексу немає. 
Так само автор касаційної скарги не наводить конкретних аргументів щодо порушення прав і свобод людини під час збирання вихідних даних для автотранспортних досліджень. Звідси й відсутні процесуальні перешкоди в  розрізі згаданої статті для визнання цих досліджень допустимими доказами. Слід зауважити, що впродовж кримінального провадження сторона захисту заперечувала перебування ОСОБА_8 безпосередньо на пішохідному переході, із чим суд погодився, установлюючи фактичні обставини справи. 
Стосовно скарг захисника на вихід місцевого суду за межі обвинувачення необхідно зазначити, що такі визначаються з урахуванням положень статей 91, 277, 291, 337-339, 374 вказаного Кодексу та співпадають із диспозицією конкретної норми закону України про кримінальну відповідальність (постанова Суду від 2 жовтня 2018 року в справі № 336/3050/16-к). Попри твердження автора скарги, формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, відповідає змістові  інкримінованих водію ОСОБА_6 порушень ПДР, що спричинило смерть пішохода ОСОБА_8 . Водночас саме собою уточнення фактичних обставин кримінального провадження, котрі не впливають на кваліфікацію, не  означає виходу за межі обвинувачення в юридичному аспекті.
Таким чином винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину проти безпеки руху доведено поза розумним сумнівом, суспільно небезпечне діяння правильно кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК, а твердження скаржника про протилежне й  порушення презумпції невинуватості є неспроможними.
Посилання автора скарги на недодержання вимог ч. 2 ст. 439 КПК не ґрунтуються на даних у справі. За її матеріалами, виконуючи вказівки суду касаційної інстанції, викладені в постанові від 8 грудня 2020 року, місцевий суд упродовж нового розгляду дослідив наданий стороною захисту експертнийвисновок від 15 червня 2017 року № 000228/1, який оцінив критично з наведенням відповідних мотивів. Оскільки сторона захисту не наполягала на своєму попередньому клопотанні про призначення комплексної експертизи й не заявляла про необхідність такого дослідження, суд з огляду на ст. 22 вказаного Кодексу не мав обов`язку ініціювати  це питання. За даними, зафіксованими на технічних носіях інформації, захист не  вважав необхідним доповнити судовий розгляд згідно з положеннями ст. 363 КПК.
На відміну від міркувань у касаційній скарзі суд також перевірив правильність проведення слідчих дій, а незгода з оцінкою доказів ще не свідчить про порушення ст. 439 вказаного Кодексу. 
Разом із тим аргументи скаржника про зміну обвинувачення судом та його упередженість, порушення ст. 290 КПК щодо автомобіля як речового доказу, відсутність кримінальної відповідальності водія в разі недотримання ПДР пішоходом уже були предметом ревізії за касаційною процедурою та визнані неприйнятними.
Ухвалений обвинувальний вирок відповідає статтям 370, 374 КПК.
Крім того, подібні викладеним у касаційній скарзі доводи про незаконність засудження    ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК були предметом ретельної перевірки  в  апеляційному порядку. Суд апеляційної інстанції, переглянувши вирок з  додержанням правил статей 404, 405 вказаного Кодексу, проаналізувавши й зіставивши з матеріалами кримінального провадження всі  аргументи сторони захисту, дав на них вичерпні відповіді й умотивовано залишив без задоволення подану захисником апеляційну скаргу.
Зміст постановленої ухвали узгоджується з положенням ст. 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних судових рішень і закриття кримінального провадження, про що йдеться в поданій скарзі, під час касаційного розгляду не встановлено.
Тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
ухвалила:
Вирок Житомирського районного суду Житомирської області від 25 травня 2023  року та ухвалу Житомирського апеляційного суду від 2 травня 2024 року стосовно ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 - без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді: 

 
ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                        ОСОБА_3