ПОСТАНОВА                                                                                      
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 жовтня 2025 року
м. Київ
 
справа № 591/7260/23
провадження № 61-13362св24 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Виконавчий комітет Сумської міської ради,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Сумської міської ради про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування,
 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2024 року у складі судді Клименко А. Я.та постанову Сумського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Криворотенка В. І., Філонової Ю. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з Виконавчого комітету Сумської міської ради на його користь кошти в сумі 1 150 000,00 грн за шкоду, завдану незаконними діями органу місцевого самоврядування.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що він є сином ОСОБА_2 , який рішенням Виконавчого комітету Сумської міської Ради народних депутатів від 20 вересня 1990 року № 194 був узятий на квартирний облік складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та дружина ОСОБА_2 , на першочерговий квартирний облік для отримання протягом трьох місяців житла та включений за номером № 13201 до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, як офіцер звільнений                                 з військової служби за скороченням штату 23 березня 1990 року, однак                                                у подальшому був знятий з обліку відповідно до пункту 2 частини другої статті                       40 Житлового кодексу Української РСР (назва в редакції, чинній на момент прийняття рішення виконавчим комітетом (далі - ЖК України), у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Рішенням Конституційного Суду від 22 червня 2022 року № 5-р(ІІ)/2022 вказана норма була визнана неконституційною. Вважає, такими діями йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в сумі 1 150 000,00 грн і просить стягнути з відповідача .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 15 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що в діях Виконавчого комітету Сумської міської ради не встановлено дискримінаційних чи неправомірних дій щодо ОСОБА_1 . Рішення, на підставі якого знято з обліку його батька, не скасовано, на момент його прийняття норма, яка була застосована як підстава для зняття                             з обліку, була чинною та підлягала застосуванню. Тому немає підстав для задоволення позову і стягнення з відповідача шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Сумський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення. Рішення Зарічного районного суду               м. Суми від 15 лютого 2024 року залишив без змін.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
 
Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи, позиції інших учасників справи
 
У вересні 2024 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу,                          в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року і передатисправу на новий розгляд.
 
Як на підставу касаційного оскарження посилався на те, що суд необґрунтовано відхилив клопотання про дослідження доказів (пункт 3 частини третьої статті                         411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини третьої статті 411 ЦПК України).
 
Касаційна скарга мотивована неврахуванням судами того, що відповідач протягом 24 років безпідставно не виконав норми пунктів 15, 27, 45 Правили обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, та надання їм жилих приміщень, що затверджені постановою Ради Міністрів УРСР та Української республіканської ради професіональних союзів від 11 грудня 1984 року № 470 (далі - Правила), статей 36, 40, 48-1 ЖК України та Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Суд апеляційної інстанції залишив без уваги те, що відповідач не надав доказів відсутності дискримінації, чим порушив частини другу, четверту статті 81 ЦПК України.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
 
09 грудня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Фактичні обставини справи 
 
Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є сином                                ОСОБА_2 , який з 1976 року до 1990 року проходив військову службу.
 
У 1990 році ОСОБА_2 був звільнений з військової служби за скороченням штату.
 
Після звільнення з військової служби ОСОБА_2 переїхав до м. Сум та протягом пів року тимчасово проживав без реєстрації у матері своєї дружини,                                а 20 вересня 1990 року складом сім`ї 4 особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , син ОСОБА_1 та дружина , був взятий Сумською міською радою на першочерговий квартирний облік для отримання протягом трьох місяців житла та включений за номером № 13201 до списку осіб, які користуються правом першочергового отримання жилих приміщень, як офіцер, звільнений з військової служби за скороченням штату 23 березня 1990 року.
 
Однак після взяття на квартирний облік ОСОБА_2 разом зі своєю сім`єю із                                    м. Сум виїхав.
 
Останнім місцем проживання ОСОБА_1 разом з його сім`єю є АДРЕСА_1 .  
 
Засіданням громадської комісії з житлових питань при виконавчому комітеті Сумської міської ради від 09 січня 2014 року було вирішено питання про зняття батька ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з квартирного обліку відповідно до житлового законодавства. 
 
18 лютого 2014 року рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради                              № 85 ОСОБА_2 був знятий з квартирного обліку на підставі статті 40 ЖК України як такий, що не проживає в м. Сумах.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,                 є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті,         є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судами норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
 
Предметом позову у цій справі є відшкодування шкоди, завданої (на думку позивача) незаконними діями органу місцевого самоврядування.
 
Згідно з частинами другою, третьою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
За змістом частини першої, пункту 1 частини другої, частини третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, витрати, яких особа зазнала                             у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
Згідно зі статтею 15 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» особа має право на відшкодування матеріальної шкоди та моральної шкоди, завданих їй унаслідок дискримінації.
 
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі,                      в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
У цій справі встановлено, що рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 лютого 2014 року № 85 ОСОБА_2 знято з квартирного обліку на підставі статті 40 ЖК України як такого, що не проживає в м. Сумах.
 
Рішення Виконавчого комітету Сумської міської ради від 18 лютого 2014 року № 85 про зняття з квартирного обліку позивача є чинним і нескасоване в судовому порядку.
 
Оскільки позивач не спростував законність рішення виконкому про зняття ОСОБА_2 (батька позивача) з квартирного обліку у встановленому законом порядку, тобто не довів факт неправомірності дій відповідача, що могло б указувати на порушення законних прав та інтересів позивача, немає підстав для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу місцевого самоврядування.
 
Зазначене також спростовує посилання позивача на право на відшкодування шкоди, завданої йому унаслідок дискримінації.
 
Згідно з пунктом 6 частини першої статті 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» пряма дискримінація - ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
 
Відповідно до частини другої статті 81 ЦПК України у справах про дискримінацію позивач зобов`язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача.
 
Оскільки на момент прийняття рішення про зняття з квартирного обліку пункт                        2 частини другої статті 40 ЖК України був чинним і це рішення не скасоване, колегія суддів не розцінює застосування вказаної норми відповідачем як підставу для зняття батька позивача з квартирного обліку прямою дискримінацією щодо позивача.
 
Подальше визнання неконституційною норми, на підставі якої позивача знято                           з квартирного обліку, на висновки судів не впливає з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 8 Конституції України норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
 
Згідно зі статтею 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи                                   в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.
 
У Конституції України закріплено принцип відповідальності держави перед людиною за свою діяльність, який проявляється у конституційному визначенні обов`язків держави (статті 3, 16, 22). Така відповідальність полягає не лише                                        в політичній чи моральній відповідальності публічної влади перед суспільством, а має певні ознаки юридичної відповідальності у вигляді застосування заходів публічно-правового (у цьому випадку - конституційно-правового або міжнародно-правового) характеру за невиконання чи неналежне виконання державою та її органами своїх обов`язків.
 
Зокрема, стаття 55 Конституції України надає кожному право після використання всіх національних засобів правового захисту звертатись за захистом своїх прав                           і свобод до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна, а стаття 152 Конституції України зобов`язує державу відшкодовувати матеріальну чи моральну шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними (Рішення Конституційного Суду України від 30 травня 2001 року № 7-рп/2001).
 
Рішенням Конституційного Суду України № 5-р (ІІ)/2022 від 22 червня 2022 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), пункт 2 частини другої статті 40 ЖК України, яким передбачено, що громадяни знімаються з обліку потребуючих поліпшення житлових умов у випадку виїзду на постійне місце проживання до іншого населеного пункту.
 
Пункт 2 частини другої статті 40 ЖК України визнано неконституційним, і він втратив чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України вказаного рішення, тобто з 22 червня 2022 року.
 
Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень частини другої статті 150 Конституції України, а також частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня                         2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.
 
Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо                  у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.
 
Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (незастосованого) судом при вирішенні справи, має значення насамперед як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 листопада                    2020 року у справі № 4819/49/19, провадження № 13-76зво20).
 
Рішення виконавчого комітету про зняття з квартирного обліку на підставі пункту                    2 частини другої статті 40 ЖК України було прийняте 18 лютого 2014 року, водночас відповідне Рішення Конституційного Суду України ухвалене 22 червня 2022 року.
 
Отже, на момент ухвалення Рішення Конституційного Суду України відносини щодо зняття з квартирного обліку вже припинилися. Це означає, що дія цього рішення не може поширюватися на вказані правовідносини, оскільки вони виникли                                              і закінчилися до його ухвалення, а дії відповідача не можна кваліфікувати як незаконні з підстав ухвалення рішення Конституційним Судом України.
 
Встановивши зазначені обставини, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог.
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги (в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження) не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, а зводяться до незгоди заявника з ухваленими у справі судовими рішеннями та необхідності переоцінки доказів у справі. Водночас суд касаційної інстанції є судом права, а не факту і згідно з вимогами процесуального закону не здійснює переоцінки доказів                    у зв`язку з тим, що це перебуває поза межами його повноважень.
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, і підстав для їх скасування немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 403, 409, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 15 лютого 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення,    є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді: | А. Ю. Зайцев
| Є. В. Коротенко
| М. Ю. Тітов