ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
18 вересня 2025 року 
 
м. Київ
 
справа № 404/8064/20
провадження № 61-12524св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року у складі судді Іванової Н. Ю. та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Мурашка С. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернуся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 1, про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності та  визнання права власності в порядку спадкування.
 
Позовну заяву мотивував тим, що з 17 листопада 1963 року його батьки    ОСОБА_5 та ОСОБА_6 перебували у шлюбі. Під час спільного проживання батьків ОСОБА_6 придбала житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , який відповідно до статті 22  Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), є спільною сумісною власністю подружжя. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько - ОСОБА_5 внаслідок чого відкрилася спадщина на 1/30 часток житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадщину прийняла дружина померлого ОСОБА_6 , але не оформила свої спадкові права. 23  липня 2005 року відбулася державна реєстрація шлюбу ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , остання взяла прізвище ОСОБА_8 . 06 квітня 2015 року його мати ОСОБА_8 склала нотаріально посвідчений заповіт на 14/15 часток домоволодіння з  господарсько-побутовими будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , з яких: 9/10 часток належала їй особисто, а 1/30 частка - ОСОБА_5 , яку вона успадкувала після його смерті, але не оформила. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.   
 
Також зазначив, що постановою Апеляційного суду Кіровоградської   області від 15  травня 2018 року у справі № 404/7247/16-ц задоволено позов ОСОБА_2 до нього та ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частки вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом. 25  червня  2018  року ОСОБА_2 уклала з   ОСОБА_3 нотаріально посвідчений договір дарування й подарувала останній 1/6 часток житлового будинку з  відповідною частиною господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 . Постановою Верховного Суду від  24  червня 2020 року у справі № 404/7247/16-ц постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року скасовано; змінено рішення Кіровського районного суду с. Кіровограда від 17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ; визначено, що 1/5 частки у  праві спільної власності на житловий будинок на АДРЕСА_1 набута ОСОБА_9 під час шлюбу з ОСОБА_5 і є їх спільною сумісною власністю, а також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/30 частку у праві спільної часткової власності на вказаний житловий будинок з  відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . 13 жовтня 2020 року державний нотаріус Кропивницької міської нотаріальної контори № 2 Ляшенко В. Є. постановою відмовив у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом позивачу на підставі поданої заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 . Позивач стверджував про те, що нотаріальне оформлення його спадкових прав наразі неможливе через суперечності у правах його батьків на майно та невідповідність оспорюваного ним договору дарування вимогам закону та порушення його прав.
 
З огляду на викладене, позивач ОСОБА_1 просив суд: 
 
-  визнати договір дарування серія та номер 1/761, виданий 25 червня 2018  року  Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою № 1, ОСОБА_3 на 1/6 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним; 
 
-  визначити, що частка ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у  праві спільної сумісної власності на будинок з господарсько-побутовими будівлями АДРЕСА_1 , складала 28/30 його часток;
 
-  визнати за ним право власності на 29/30 часток будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері ОСОБА_8 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано договір дарування серії та номер 1/761, виданий 25 червня 2018 року Кропивницькою міською державною нотаріальною конторою № 1, ОСОБА_3 на 1/6 частки житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , недійсним. Визначено, що частка ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , у праві спільної сумісної власності на будинок з господарсько-побутовими будівлями за номером АДРЕСА_1 , складає 28/30 його частин. Визнав за ОСОБА_1 право власності на 29/30 часток будинку, розташованого за  адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за  заповітом після смерті матері ОСОБА_8 .
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки постанова Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у справі № 404/7247/16-ц, якою визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6  часток спірного житлового будинку в порядку спадкування за законом, скасована; фактично ОСОБА_2 належить лише 1/30 частка у цьому майні, а решта - позивачу, проте вона подарувала відповідачці ОСОБА_3 1/6 частки у праві власності на спірне майно; заповіт, який складений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_1 , чинний, але позивач не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку через відсутність правовстановлюючих документів, то права позивача підлягають захисту у обраний ним спосіб.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою  Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року апеляційну  скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов  висновку, що суд першої інстанції з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та  вирішив спір відповідно до закону. Доводи апеляційної скарги відповідачки ОСОБА_3 не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи  
    
У вересні 2024 року ОСОБА_10 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до  Верховного Суду із   касаційною скаргою на рішення Кіровського районного суду м.  Кіровограда від 17 січня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року, в  якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування судами першої та апеляційної інстанцій правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 21 вересня 2020 року у справі № 520/5242/18  (пункт  1  частини  другої статті 389  Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). 
 
Крім того, заявниця вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України (далі - ЦК  України), статей 67, 69 Закону України «Про нотаріат», положень підпунктів 4.12, 4.16 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від  22 лютого 2012  року № 296/5 у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389  ЦПК України).
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не звернули увагу на доводи відповідачів щодо неможливості в повному обсязі визнати недійсним договір дарування 1/6 частки житлового будинку   АДРЕСА_1 від 25 червня 2018 року № 1-761, укладеного між заявницею та ОСОБА_2 , оскільки на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мала право власності на 1/30 частку цього житлового будинку;
 
-  помилково вважали, що частиною правочину можна визнати тільки одну (декілька) з умов (пунктів) договору;
 
-  не звернули увагу на те, що предмет договору (в цьому випадку частка у праві власності на нерухоме майно) є одним зі складових його змісту;
 
-  не врахували, що тлумачення статті 217 ЦК України у сукупності з частиною першою статті 628 ЦК України дає підстави вважати, що правочин може бути визнаний недійсним в частині і під частиною мається на увазі, як визнання недійсним окремої умови (пункту) договору, так і певної частини окремої умови договору (у цьому випадку умови, в якій визначено предмет договору);
 
-  не звернули увагу на те, що позивач має можливість отримати у нотаріуса окреме свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_8 на 4/5  часток спірного житлового будинку, а тому дійшли помилкового висновку про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на 29/30 часток цього житлового будинку у судовому порядку;
 
-  не звернули увагу на те, що ефективним способом захисту прав позивача є  оскарження постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, 
 
-  не надали належну оцінку всім доводам та аргументам заявниці, тощо.
 
Крім того, разом із касаційною скаргою заявниця подала до Верхового Суду клопотання про поновлення їй строку на касаційне оскарження рішення Кіровського районного суду м.  Кіровограда від 17 січня 2024 року і постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року, а також клопотання про зупинення дії оскаржуваних судових рішень. 
 
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представниця ОСОБА_11 , із  застосуванням засобів поштового зв`язку  подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_10 , в якому зазначив про  необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про  відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 12 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , в  інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , на рішення Кіровського районного    суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року передано на розгляд судді- доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді, які входять до складу колегії: Лідовець  Р.  А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 вересня 2024 року вказану касаційну скаргу залишено без руху та надано заявниці строк для усунення недоліків, а саме подання доказів, які підтверджують обставини, зазначені як підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 жовтня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року; відкрито касаційне провадження у  справі за касаційною скаргою ОСОБА_3 , з  підстав, визначених пунктами 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Кіровського районного суду м. Кіровограда матеріали справи №  404/8064/20.; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на  касаційну скаргу.  
 
У жовтні 2024 року матеріали справи № 404/8064/20 надійшли до Верховного  Суду.   
 
Ухвалою Верховного Суду від 04 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , про зупинення дії рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024  року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024  року.
  
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є  неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3  частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.  
 
За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний  Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без  задоволення.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу 08 січня 1962 року ОСОБА_9 придбала у ОСОБА_12 3/5 часток домоволодіння АДРЕСА_1 .
 
17 листопада 1963 року зареєстровано шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_9 , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_13 .
 
16 червня 1980 року відділом комунального господарства виконавчого комітету Кіровоградської райради ОСОБА_14 , взамін договору купівлі-продажу від 08 січня 1962 року, видано свідоцтва про право власності на 4/5  частини домоволодіння, що знаходиться на АДРЕСА_1 . При цьому її частка у домоволодінні збільшена з 3/5 до 4/5.
 
06 березня 1984 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу ОСОБА_14 придбала у власність 1/5 частки домоволодіння на АДРЕСА_1 .
 
Згідно з архівною довідкою ОКП «Кіровоградське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , а саме: 4/5 частки - на  підставі свідоцтва про право власності від 16 червня 1980 року, 1/5 частки - на  підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 1984 року.
 
Домоволодіння складається з двох жилих будинків, розташованих на земельній ділянці площею 613,4 кв. м. Житловий будинок літ. «Б», прибудови літ. «б», прибудови літ. «б1» побудовано у 1972 році. Житловий будинок літ. «М» побудовано у 1980 році. ОСОБА_15 побудовано у 1968 році, сарай - у 1967 році, гараж - у 1989 році. У 2016 році, тобто після смерті ОСОБА_5 значиться побудованими дві споруди  - прибудова літ. «м» та сарай.
 
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були батьками відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 . 
 
Після його смерті відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на 1/10 частки житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями за номером АДРЕСА_1 .
 
На момент смерті ОСОБА_5 за зазначеною адресою були зареєстровані: ОСОБА_6 (дружина), ОСОБА_2 (донька), ОСОБА_1 (син).
 
Спадщину, яка відкрилася після смерті ОСОБА_5 , прийняли в порядку, визначеному пунктом 2 частини першої статті 549 ЦК України, його спадкоємці за  законом першої черги: дружина - ОСОБА_6 , син - ОСОБА_1 , дочка - ОСОБА_2 .
 
Спадкова справа № 545/2016 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 була заведена 09 вересня 2016 року Кіровоградською міською державною нотаріальною конторою № 1 за заявою ОСОБА_2 
 
16 вересня 2016 року державний нотаріус Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 1 виніс постанову № 1662/02-31 про відмову ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель, що знаходиться на АДРЕСА_1 так, як відсутній правовстановлюючий документ на частку ОСОБА_5 у спільному сумісному майні подружжя, що позбавляє нотаріуса можливості видати свідоцтво про право на спадщину за законом після його смерті на частку житлового будинку.
 
13 листопада 2020 року державний нотаріус Кропивницької міської нотаріальної контори № 1 виніс постанову № 1635/02-31 про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті батька ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , на частку домоволодіння з господарсько-побутовими будівлями, розташованого на АДРЕСА_1 , через відсутність правовстановлюючого документа на  частку ОСОБА_5 у спільному сумісному майні подружжя, зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації.
 
ОСОБА_6 до нотаріальної контори з питання оформлення спадщини, яка лишилася після її чоловіка ОСОБА_5 не зверталася, відповідно свідоцтво про право на спадщину їй не видавалося.
 
23 липня 2005 року зареєстровано шлюб ОСОБА_7 і ОСОБА_6 , дружині присвоєно прізвище ОСОБА_8 .
 
16 квітня 2015 року державний нотаріус Кіровградської міської нотаріальної контори № 2 Шполянська А. О. посвідчила заповіт ОСОБА_8 згідно з  яким на випадок своєї смерті вона зробила розпорядження, а саме: все її майно, де б воно не було і з чого б не складалось, і взагалі, все те, що їй буде належати на  день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла сину ОСОБА_1 .
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 померла.
 
31 серпня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини за заповітом ОСОБА_8 .
 
За його заявою 31 серпня 2016 року Кіровоградська міська державна нотаріальна контора № 2 завела спадкову справу № 433/2016 щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 .
 
05 вересня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_8 .
 
У цей же день ОСОБА_3 звернулася до Кіровоградської міської державної нотаріальної контори № 2 із заявою про прийняття спадщини після смерті баби - ОСОБА_8 .
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07 березня 2017 року у  справі № 404/7252/16-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 18 травня 2017 року, у задоволені позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним відмовлено.
 
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року у  справі № 404/7247/16-ц позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 задоволено частково, а саме: встановлено факт належності ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , свідоцтва на право власності на будівлю від  16 червня 1980 року № 1588/6 на 4/5 часток житлового будинку АДРЕСА_1 , та договору купівлі-продажу від 06 березня 1984 року, реєстровий №  1-542, на 1/5 частку зазначеного житлового будинку; у частині позовних вимог про визнання права власності на 1/6  частину житлового будинку в порядку спадкування відмовлено.
 
Постановою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у  справі № 404/7247/16-ц рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від  17 січня 2018 року скасовано в частині відмови у визнанні за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частки житлового будинку з надвірними будівлями та  ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано за ОСОБА_2 прав  власності на 1/6 частки житлового будинку з відповідною частиною  господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 .
 
25 червня 2018 року ОСОБА_2 згідно з посвідченим нотаріусом Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 1 договором дарування подарувала ОСОБА_3 1/6 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 червня 2020 року у справі № 404/7247/16-ц постанову Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року в  частині задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку в порядку спадкування за законом скасовано. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/6  частки житлового будинку в порядку спадкування за законом змінено, викладено її мотивувальну частину у редакції постанови. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на 1/6 частку житлового будинку  в  порядку спадкування за законом задоволено частково. Визнано за   ОСОБА_2 право на 1/30 частки у справі спільної часткової власності на  житловий будинок з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
13 жовтня 2020 року державний нотаріус Кропивницької міської нотаріальної контори № 2 постановою № 1515/02-31 відмовив ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , через те, що право власності на частку у спільній сумісній власності за ОСОБА_5 не зареєстровано, а після його смерті ОСОБА_8 не оформила свої спадкові права.
 
Правове обґрунтування 
 
Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Статтею 12 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін в цивільному судочинстві, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
 
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).
 
За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (частина перша статті 717 ЦК України).
 
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
 
Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. До спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).
 
Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).
 
За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203  цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та  у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не  відповідає оспорюваний правочин.
 
Зазначений правовий висновок узгоджуються з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі №  905/1227/17.
 
Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
 
Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним.
 
Відповідно до статі 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкоду здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Як передбачено статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців.
 
Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та  обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті.
 
Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Тобто право на спадкування мають особи, визначені в заповіті.
 
Згідно зі статтею 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
 
Частиною третьою статті 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
 
Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
 
З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК України власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
 
Також, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (пункт 36  рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (стаття13 Конвенції).
 
Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі №  6-2124цс15, оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення у особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний об`єкт  та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статті 392 цього Кодексу.
 
Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не  підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина  перша статті 77 ЦПК України).
 
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
 
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на  всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у  справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а  також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
 
Суд надає оцінку як  зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог  ОСОБА_3 ,суд першої інстанції, з  яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив з того, що оскільки постанова Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 травня 2018 року у справі № 404/7247/16-ц, якою було визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6  частку житлового будинку в порядку спадкування за законом, скасована; ОСОБА_2 фактично належить лише 1/30 частка спірного житлового будинку, а решта цього майна - позивачу; на підставі оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 відчужила на користь відповідачки ОСОБА_3 1/6 частку у  праві  власності на спірне майно; заповіт, який складений ОСОБА_8 на користь позивача ОСОБА_1 , чинний, але позивач не може оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку, у зв`язку з відсутністю комплекту правовстановлюючих документів, то права позивача на спірне майно порушені та підлягають захисту у обраний ним спосіб.
 
Доводи касаційної скарги щодо неможливості в повному обсязі визнати недійсним договір дарування 1/6 частки житлового будинку  АДРЕСА_1 від 25 червня 2018 року № 1-761, укладеного між заявницею та ОСОБА_2 , оскільки на час укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_2 мала право власності на 1/30  частку цього житлового будинку, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.
 
Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Системний аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку, що під змістом правочину (договору) розуміється сукупність умов (пунктів), які визначені сторонами і викладені в ньому. Окремою частиною правочину (договору) в  контексті статті 217 ЦК України є  окрема частина його, тобто його умова (пункт).
 
Відповідно визнати недійсним правочин можна цілком, або окремо його умову (пункт) договору, якщо правочин був би вчинений і без включення до нього цієї умови.
 
Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
 
Відповідно до частини першої статті 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.
 
Предметом договору дарування та його істотною умовою є рухомі речі, майно або його частина, які належать особі дарувальнику.
 
Відповідно до пункту 1 оспорюваного договору дарування від 25 червня 2018  року (т.1 а. с. 186-187),  який уклали ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , сторони договору дійшли згоди про таке: дарувальник передає у власність, а обдарована приймає у власність безоплатно право власності на 1/6 частку житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд під номером АДРЕСА_1 .
 
Тобто, 1/6 частка спірного житлового будинку на АДРЕСА_1 є предметом оспорюваного договору дарування.
 
Отже, визнання недійсним лише цього пункту договору, або визначеного у ньому розміру частки у майновому праві, яка є дарунком, без визнання недійсним усього договору є неможливим, бо це позбавить договір його предмета, без якого він не міг відбутись.
 
Тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про визнання недійсним договору дарування від 25 червня 2018  року в цілому.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що ефективним способом захисту прав позивача є оскарження постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.
 
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).
 
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
 
Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і  полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.
 
За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 цієї            Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
 
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у  спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №  905/1926/16 (провадження № 12-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).
 
Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.
 
Частиною першою статті 1298 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
 
З урахуванням положень статей 1296-1299 ЦК України питання про право спадкоємця на спадкове майно вирішується судом у разі невизнання такого права чи відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину.
 
Крім того, відповідно до статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 175/654/22 (провадження № 61-11126св23).
 
У справі, яка переглядається, позивач ОСОБА_1 зокрема просив суд визнати за ним право власності на єдину частку майна (29/30) житлового будинку АДРЕСА_1 ,яка утворилася внаслідок спадкування ним права, яке належало його батьку (1/30 частка), а також внаслідок спадкування права, яке належало його матері (28/30 часток). 
 
Позивач стверджував про те, що нотаріальне оформлення його спадкових прав наразі неможливе через суперечності у правах його батьків на майно.
 
Установивши, що позивач ОСОБА_1 не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 , та свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_8 у зв`язку з  відсутністю комплекту правовстановлюючих документів на це майно та  невизнанням його прав відповідачкою ОСОБА_2 , суд першої інстанції, з  яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що  ефективним способом захисту його прав буде визнання за ним права власності на 29/30 часток спадкового майна - житлового будинку.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу на те, що позивач має можливість отримати у нотаріуса окреме свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_8 на 4/5  часток спірного житлового будинку, були предметом розгляду апеляційного суду та їм  надана належна правова оцінка.
 
Зокрема, відхиляючи такі аргументи заявниці як безпідставні, апеляційний суд правильно виходив із того, що з огляду на зміст статей 1296, 1297 ЦК України, статей 67, 69  Закону України «Про нотаріат», а також положень підпунктів 4.12, 4.16 пункту   5   глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року №  296/5, не передбачено видачу спадкоємцю окремих свідоцтв про право на спадщину за законом на частини спадкового майна. Окремі свідоцтва на спадщину видаються, якщо спадкоємців декілька.
 
Аргументи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій помилково вважали, що частиною правочину можна визнати тільки одну (декілька) з умов (пунктів) договору, та не звернули увагу на те, що предмет договору (в цьому випадку частка у праві власності на нерухоме майно) є одним зі складових його змісту, зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного законодавства України та незгоди з оскаржуваним судовими рішеннями.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не    врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 21 вересня 2020  року у справі № 520/5242/18 , є  необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цій справі фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди виходили з конкретних обставин справи з  урахуванням наданих сторонами доказів. 
 
Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду застосування статей 1296, 1297 ЦК України, статей 67, 69 Закону України «Про нотаріат», положень підпунктів 4.12, 4.16 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є безпідставними з огляду на те,  що практика суду касаційної інстанції щодо питання оформлення права на  спадщину і застосування вказаних норм ЦК України, Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами Україниє сталою. 
 
Водночас Верховний Суд наголошує, що висловлює правові висновки у справах з  огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з  урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належну оцінку всім доводам та аргументам заявниці, Верховний Суд також відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява №  18390/91). 
 
Це  право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§  2  рішення ЄСПЛ від  27  вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
 
Інші наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, та  зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з  висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з  переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_4 , залишити без задоволення.  
 
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 січня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 13 червня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков        	
 	Р. А. Лідовець        	
 	Д. Д. Луспеник