УХВАЛА

17 вересня 2025 року
м. Київ

справа №140/8822/24
адміністративне провадження №К/990/35974/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Васильєвої І.А.,
суддів: Бившевої Л.І.,  Юрченко В.П., 
перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2025 у справі №140/8822/24 за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Волинській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимоги про сплату боргу (недоїмки), рішення,

УСТАНОВИВ:
До Верховного Суду 29.08.2025 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2025 у справі №140/8822/24.
Вирішуючи питання про можливість відкриття касаційного провадження за поданою скаргою, Верховний Суд виходить з такого.
Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась в суд з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Волинській області, в якому просила визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 02.05.2024 №0109492407, №0109482407, №0109462407, №0109382407, №0109342407, вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 02.05.2024 № Ф-0109392407, рішення від 12.08.2024 № 0219802407 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2024, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2025, адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправними та скасовано: 
податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «ПН» №0109482407, яким до позивача застосовано штрафну санкцію за нереєстрацію податкових накладних на суму 3  400,00 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109462407, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання з ПДВ на суму 433  165,00 грн та застосовано санкцію 43  315,5 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109382407, яким ФОП ОСОБА_1 збільшено суму грошового зобов`язання за військовим збором на суму 713  292,68 грн та застосовано санкцію 70  185,74 грн, 
податкове повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109342407, яким позивачу збільшено суму грошового зобов`язання за ПДФО на суму 8  559  512,17 грн та застосовано санкцію в сумі 842  228,92 грн. 
Визнано протиправною та скасовано вимогу Головного управління ДПС у Волинській області про сплату боргу (недоїмки) від 02.05.2024 №Ф-0109392407 на суму 202  173,85 грн. 
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДПС у Волинській області про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним податковим органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 12.08.2024 №0219802407, яким до ФОП ОСОБА_1 застосовано штрафну санкцію у розмірі 54  164,97 грн. 
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Справа розглядалася в порядку загального провадження.
При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.
Касаційну скаргу подано вдруге, первісну касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 18.08.2025. Скаржником заявлено клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, в обґрунтування якого зазначено, що КАС України не визначає строку протягом якого особа може повторно подати касаційну скаргу, у разі повернення скарги на підставі пунктів 1, 4 частини 5 статті 332 КАС України, проте Головне управління ДПС у Волинській області максимально оперативно у межах десятиденного строку з дня отримання ухвали повторно звертається до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка буде відповідати вимогам КАС України. Скаржник вважає, що доказами поважності пропуску строку на касаційне оскарження є максимально стислі строки в які сторона по справі повторно зверталась до Верховного Суду.
Розглянувши дане клопотання, Верховний Суд дійшов висновку, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.
Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.
Право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду касаційної інстанції не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення раніше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених статтею 329 КАС України.
Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.
Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.
Таким чином, скаржнику слід надати обґрунтоване клопотання про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, вказавши поважні підстави його пропуску.
Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2 і 3 статті 353 цього Кодексу.
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1, 2, 3 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України);
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який, на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини 4 статті 328 КАС України);
- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України).
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини 4 статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.
Скаржником вказано підставами касаційного оскарження пункти 1, 3, 4 частини 4 статті 328, пункти 1, 4 частини 2 статті 353 КАС України:
1 Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій в частині податкового повідомлення-рішення від 02.05.2024  форми «Р» №0109382407, від 02.05.2024 форми «Р» №0109342407, вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ від 02.05.2024 року №Ф-0109392407 та рішення №0109412407 від 02.05.2024 про застосування штрафних санкцій за ненарахування ЄСВ, в частині включення до складу витрат фізичної особи-підприємця витрат на утримання та амортизацію основних засобів подвійного призначення суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункти 177.4.5, 177.4.6 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 11.04.2022 у справі №280/4797/19, від 15.06.2022 у справі №520/9743/19, від 11.10.2021 у справі №140/8956/20, від 12.11.2019 у справі №807/250/18, від 02.07.2020 у справі №560/389/19, від 04.03.2021 у справі № 500/2170/19, від 03.06.2021 у справі №540/1969/19 в частині правомірності віднесення сідельних тягачів і напівпричепів до основних засобів подвійного призначення - вантажних автомобілів і, як наслідок, можливість віднесення вартості придбаних запасних частин для їх утримання та ремонту, тощо до складу витрат підприємця.
2. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій в частині повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109382407, від 02.05.2024 форми «Р» №0109342407, вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ від 02.05.2024 року №Ф0109392407 та рішення №0109412407 від 02.05.2024 про застосування штрафних санкцій за ненарахування ЄСВ, в частині встановленого завищення витрат по статті витрат - витрати на відрядження за 2018 рік суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункти 44.1, 44.2, 44.3, 44.5, 44.6 статті 44 Податкового кодексу України, пункт 85.2 статті 85 Податкового кодексу України, підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, пункт 6.10 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №88 від 24.05.1995 в частині питання включення до складу витрат фізичної особи-підприємця документально не підтверджених витрат.
Наразі Верховним Судом не сформульовано правовий висновок щодо правильного тлумачення та застосування вищенаведених норм матеріального права у контексті вирішення питання правомірності формування витрат фізичної особи-підприємця на підставі первинних документів, які не були надані до перевірки на адресу контролюючого органу у зв`язку з їх знищенням, за умови невиконання платником податків вимог законодавства у частині наявного обов`язку повідомлення контролюючого органу у межах встановленого строку про втрату таких документів та їх відновлення у встановлений законодавством строк.
3. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій в частині повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109382407, від 02.05.2024 форми «Р» №0109342407, вимоги про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ від 02.05.2024 №Ф0109392407 та рішення №0109412407 від 02.05.2024 року про застосування штрафних санкцій за ненарахування ЄСВ, в частині встановленоого завищення витрат по статті витрат - витрати на відрядження за 2022 рік (встановлено відсутність оплати) суди попередніх інстанцій неправильно застосували пункт 177.1, підпункт 177.4.5 пункту 177.4 статті 177, пункт 44.1 статті 44 Податкового кодексу України, не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 18.11.2018 у справі №812/1823/17, від 21.05.2020 у справі №824/257/18-а, від 16.03.2023 у справі №560/4184/19 в частині питання включення до складу витрат фізичної особи-підприємця оплата яких документально не підтверджена.
4. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій в частині податкового повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109382407, від 02.05.2024 форми «Р» №0109342407, вимогу про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ від 02.05.2024 №Ф-0109392407 та рішення №0109412407 від 02.05.2024 про застосування штрафних санкцій за ненарахування ЄСВ, в частині включення до складу витрат фізичної особи-підприємця витрат на амортизацію об`єктів нежитлової нерухомості, обладнання та оплату електроенергії судами першої та апеляційної інстанцій неправильно застосовано норми матеріального права, а саме підпункти 14.1.36, 14.1.231, пункту 14.1 статті 14, пункт 44.1 статті 44, пункти 177.1, 177.2, підпункти 177.4.1, 177.4.5, 177.4.6, 177.4.9 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України. Наразі відсутній узагальнений висновок Верховного Суду саме щодо комплексного застосування норм підпунктів 14.1.36, 14.1.231, пункту 14.1 статті 14, пункту 44.1 статті 44, пунктів 177.1, 177.2, підпунктів 177.4.1, 177.4.5, 177.4.6, 177.4.9 пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України у правовідносинах, коли ФОП здає нежитлову нерухомість в оренду за ціною, що системно нижча за понесені витрати (амортизація об`єктів та обладнання, електроенергія, розподіл газу), не перекладає/ не відшкодовує комунальні платежі на орендаря, але включає такі суми до складу витрат для цілей ПДФО/військового збору. Зазначені норми визначають: зміст господарської діяльності (напрямленість на отримання доходу) та ділової мети (економічний ефект), вимоги до документального підтвердження, критерії «безпосереднього зв`язку» витрат з доходом і спеціальні умови обліку амортизації у ФОП
5. Щодо оскарження рішень судів попередніх інстанцій в частині податкового повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «ПН» №0109482407, яким застосовано штрафну санкцію за нереєстрацію податкових накладних на суму 3400,00 грн та податкового повідомлення-рішення від 02.05.2024 форми «Р» №0109462407, суди попередніх інстанцій неправильно застосували підпункт 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, не врахували правовий висновок Верховного Суду, викладений в постановах від 17.08.2022 у справі №640/4237/19, від 01.08.2022 у справі №808/2593/16 в частині можливості віднесення вартості амортизації об`єктів нежитлової нерухомості, обладнання та оплату електроенергії до податкового кредиту за відповідними операціями за відсутності підтвердження отримання доходу.
Крім того, скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 4 частини 4 статті 328, пункти 1 та 3 частини 4 статті 328 КАС України, акцентовано увагу на порушені судами попередніх інстанцій статей 72, 73, 74, 75, 76, 90, 242 КАС України. На думку скаржника, суди не дослідили та не з`ясували повно і всебічно всі обставини в справі, зокрема: не досліджено питання допустимості наданих позивачем доказів; не застосовано судову практику Верховного Суду стосовно права на формування податкового кредиту за господарськими операціями; не застосовано принцип превалювання сутності над формою на якому ґрунтується бухгалтерський облік та фінансова звітність, та відповідно до якого облік операцій здійснюється відповідно до їх сутності, а не лише виходячи з їх юридичної форми; не враховані правові позиції Верховного Суду щодо вирішення питання правомірності формування витрат фізичної особи підприємця; під час розгляду справи судами попередніх інстанцій враховані правові позиції Верховного Суду, які були сформовані під час розгляду справ у відносинах, які не можуть вважатися подібними; не дотримано принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі, що полягає, насамперед, у активній ролі суду при розгляді справи, зокрема у частині скасування податкового повідомлення-рішення в цілому, встановивши порушення лише у частині рішення.
Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування, в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Скаржником не доведено подібність правовідносин у справах, не взято до уваги, що судові рішення суду касаційної інстанції ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. Посилання на постанови Верховного Суду у скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справ, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки, які стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів.
У випадку посилання скаржника на пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, як на підставу касаційного оскарження, останньому необхідно зазначити конкретну норму права, щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.
Разом з цим, скаржником не обґрунтовано, як саме має застосовуватись норма права, щодо застосування якої у подібних правовідносинах відсутній правовий висновок Верховного Суду, який висновок має бути сформульовано судом у даній справі.
Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, судами попередніх інстанцій враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у від 28.03.2023 року у справі №260/433/19, від 07.12.2022 у справі № 200/6156/20-а, від 27.02.2018 року в справі №803/719/17 та від 27.11.2018 у справі №804/8024/14, від 05.11.2019 в справі №818/6203/13-а, від 26.04.2019 по справі№803/173/18, від 05.03.2019 по справі №815/3424/17, від 02.08.2018 по справі №918/341/16.
Контролюючим органом зауважено про нерелевантність судової практики, врахованої судом апеляційної інстанції, однак зазначено про помилковість врахування судами правових позицій Верховного Суду у подібних правовідносинах лише щодо частини врахованих постанов.
Доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм Податкового кодексу України, посилань на судову практику, висловлення незгоди з наданою судами правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.
Відтак, скаржнику слід викласти передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для касаційного оскарження судових рішень відповідно до приписів пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України.
Згідно з частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини 6 статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Відповідно до частини 3 статті 328 КАС України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.
За правилами частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328-330, 332, 355, 359 КАС України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.11.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 27.05.2025 у справі №140/8822/24 залишити без руху.
Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання обґрунтованого клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, належного викладення підстав касаційного оскарження.
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута або у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.А. Васильєва
Л.І. Бившева 
 В.П. Юрченко ,
Судді Верховного Суду